Patonai Anikó Ágnes

Branstetter

Patonai Anikó Ágnes: Branstetter

Copyright © Patonai Anikó Ágnes, 2024

ISBN 978-615-02-0781-0 (EPUB)

ISBN 978-615-02-0804-6 (MOBI)

Borító:

Paur Géza

A fehéregyházi csatatér. - A régi téglavető helye, ahol Petőfit utoljára látták.

(A háttérben levő hegyen voltak felállítva Bem ágyúi.)

dka.oszk.hu

Műfaj: weird kisregény

1. MEGÉRKEZÉS

MÉG IFJÚ, DE már végképpen elvirágzott nő állt előttem. Látszott, hogy vad viharok erőszakosan tépték le arczáról azon ifjúsági bájt, azon soha többé vissza nem szerezhető hímport, mely oly kívánatossá teszi az ifjúságot, mi bájt, zamatot kölcsönöz még a nem szép ifjú arcnak is, s mégis mily szép volt, oh még így is, mily elbűvölő szép! Kísértetektől látogatott, ezerszeresen megszentségtelenített templom volt ez, melyből kiraboltattak a drágaságok, melyben földre taposták az oltárt s milétét csak falai tanúsítják, mik fönnállanak még, hogy istentelen szidalmakat, trágár danákat s vad kurjongatásokat hangozzanak vissza, a szent énekek, ájtatos imák s buzgó sóhajok helyett, miknek számára fölépíttettek. Igen, csak a külalak maradt meg, de látszott rajta, hogy imája káromlás és áldása örök átok, hogy a lerombolt oltár mellől ijedten röpültek el az angyalok s hogy annak romjait gonosz, fekete szellemek választák lakhelyül. (Szendrey Júlia: Erdőd)

******

Csak az ember az, aki képes a végtelen időt szentségtelen módon szilánkokra törni, amelynek minden egyes darabja az ő szánalmasan kisszerű életében az egyedül lehetséges események lenyomata. Csak az ember jelöl ki egy pontot a térben, amit otthonának nevez. Csak az embernek van önnön mulandóságáról tudata, arról, hogy földi létünk csak jelentéktelen csepp az idő és a tér örökké hullámzó óceánjában.

Sokáig nem tudtam megmondani, mi vezet hozzá. A részvét bizonyosan nem, hiszen csak újra feltépem a sebeit, ahogy a sajátjaimat. A hasonlóság sem. Éppúgy özvegyen maradtam ezen az elárvult földön, ahogy ő, de ez nem enyhíti, hanem csak fokozza a gyászomat és a kétségbeesésemet. A kíváncsiság sem. Nincs már olyan ezen a sárgolyón, ami bármilyen érdekkel bírna a szememben. De mikor odaérek a pesti utcába, már tudom. Bizonyosságot akarok, saját magam bizonyosságát arról, hogy nem vagyok őrült, hogy mindaz, amit láttam és átéltem, valóságos volt, hogy mindez megörtént, hallgasson bár róla mindenki e meggyötört nemzet tagjai, vagy az elnyomók közül.

El akarok mondani mindent. Látni akarom, hogy hisz nekem, mégha ennek az is az ára, hogy a legmélyebb kétségbeesésbe döntöm. Bizonyosan szenved, és fog is még, egész életében. Ahogy mindannyian, akik nem csak megölt vagy rabságba hurcolt szeretteinket, elvesztett reményeinket, meggyalázott hazánkat és megtiport szabadságunkat siratják, hanem azt az illúziót is, hogy mindez jelentőséggel bír.

Megállok a ház ajtaja előtt, ahová Garayék szobalánya irányította és bekopogok. Amikor sokáig senki nem nyitja ki, megkönnyebbülök kissé és már el is fordulok, mikor mégis megjelenik az ajtórésben egy férfi. Csúnya, visszataszító alak, alacsony, hajlott hátú, ritkás szakállal, okos, de gonosz, nagy szemekkel. Zavartan hátrasimítom a rongyos főkötőm alól kilátszó fekete hajamat és elvörösödöm, mikor a férfi lenézően végigmér és azt mondja:

– Nem adhatunk semmit, magunknak is kevés van.

– Nem koldulni jöttem – mondom, károgó hangomból nem derül ki, hogy fiatal vagyok. – A költő özvegyét keresem. Itt van?

A férfi szája bosszúsan megrándul, de kitárja az ajtót.

Egy ország reménykedett, hogy valami kiderül végre a költőről, de tilos volt említeni a nevét, költeményeire még gondolni sem lehetett, de éppen ez adta a reményt, hogy talán még él valahol. Ó, ha tudnák, amit én, megbomlana az elméjük, és nem akarnának reménykedni sem többé, mert ahhoz képest a halál hideg bizonyossága kegyes megnyugvást hoz, mert érthető és elfogadható.

– Megkérdezem, fogadja-e magát. Mi a neve?

Elbizonytalanodom. Az asszonynevemet mondjam? Hiszen nem ismerik el a házasságom, ahogy sokakét. A lánynevem? Tagadjam meg azt az embert, akit szerettem és aki ott volt velem a dicsőségben és a borzalmas pusztulásban egyaránt? Számít egyáltalán, ki hogyan szólít? Van még értelme olyasminek, mint hogy melyik szent nevében csorgatta rám a vizet egy szerencsétlen, tévhitekbe kapaszkodó pap annak idején?

– Teréz – mondom végül. A férfi vár egy kicsit, de mivel nem teszek hozzá semmit, vállat von, sarkon fordul és besétál. Követem a kis előszobába, amely ízlésesen és egyszerűen van berendezve. Leülök egy székre, a szemben álló pamlag fölötti képektől hátrahőkölök. Kossuth-ot és Bemet ábrázoló rajzok és a költő dagerrotípiája. Tudom, hogy emiatt meghurcolhatják az özvegyet a megtorlók, és most elámulok az asszony bátorságán. Szinte megbabonázva nézem a képet, amely úgy hasonlít arra a fiatal férfira, akit a fehéregyház határában vívott csata után haldokolni láttam. A csalfa dagerrotípián élni látszik, mintha egy másik világból kérne, könyörögne, segítsek neki visszajutni onnan. Ó, bár megtehetném! Elmerülök az önvád és a kínzó emlékek okozta szenvedésben, csak az érkező ruhájának suhogása térít magamhoz. Felnézek, és meglátom a nőt, oly sokak gyűlöletének és megvetésének tárgyát, a nőt, aki testileg és lelkileg is társa volt a nagy költőnek, amíg el nem ragadták tőle. Hosszú haját kontyba tűzte, egyszerű sötétzöld háziruhát visel. Ismerősnek tűnik, mintha már találkoztunk volna valamikor. Szomorú mosollyal a kezét nyújtja.

– Isten hozta nálunk, Teréz.

Felpattanok és megszorítom a kezét.

– Köszönöm.

Nem tudom, hogyan fogjak hozzá.

– Üljön csak le – mutat a pamlagra, mire én visszarogyok a székre és tanácstalanul gyűrögetem a kabátom felfelső szélét.

– Kér egy teát? – kérdezi. Bizonytalanul bólintok. Ő kimegy és hamarosan egy teával és süteménnyel megrakott tálcával tér vissza.

– Messziről jött?

Egy pillanatra elgondolkodom, de hamar rájövök, hogy nem mondhatom meg neki az igazat. Még nem.

– Nagyszebenből – válaszolom végül.

Újra csak hallgattunk, ő kitölti a teát én pedig a kezemben szorongatom a csészét, várva, hogy a férfi, aki addig ott ült közöttünk, magunkra hagyjon minket végre. Egy idő után felkel, elköszön és kimegy.

– A férjéről hoztam hírt – szólalok meg.

Az özvegy belekortyol a teába és óvatosan visszateszi a csészét a tálcára.

– Azt akarja mondani, hogy a férjem bizonyosan halott, tehát megnyugodhatok az új házasságom érvényessége felől, így van? – rám emeli nagy, barna, kissé kancsal, de mégis vonzó szemeit, én pedig nem állom a pillantását. Nem tudtam az új házasságáról.

– Nincs már ezen a világon – bököm ki.

A válla megereszkedik, de egyúttal egy megkönnyebbült sóhaj is elhagyja az ajkát.

– Jobb is így – mondja végül és észreveszem, hogy kipislogja a könnyeit. – Most már jobb így. Inkább elviselem a szégyent és a megvetést, inkább szóljanak meg, mondjanak rólam bármit, ítéljenek meg. Bármilyen fájdalmas is, inkább vagyok hűtlen céda mindenki szemében, mint egy üldözött törvényenkívüli felesége, hiszen nem magamért felelek, nekem gyermekem van. Inkább elviselem Gyulai gúnyos megjegyzéseit, minthogy senki ne adhasson a büntetés veszélye nélkül akár egy falat kenyeret a fiamnak... – elhallgat, talán megbánta, hogy ennyire őszinte volt hozzám. Bólogatok. Nem válaszolok semmit. Érzem, hogy nem gyötörhetem meg jobban ezt az asszonyt a magam igazolására. Pedig el akarom mondani. El vagyok határozva, hogy mindent elmesélek neki.

Lemberg

Remegő kézzel bontogatta a levelet. Ügyetlensége miatt kihullottak a belső lapok, és amikor meglátta, hogy azokon mások a betűformák, mint apja megszokott kézírásán, elöntötte a forróság, aztán kiverte a víz. Lehajolt, felvette a papírokat. Felismerte az idegen kézírást, apja Szász Pál nevű tanítványáé volt. A szíve a torkába ugrott, ahogy betűről betűre ugorva mohón olvasta a sorokat.

Most valamit a fiad munkájáról. Ha avval kezdem, hogy nem szabad megdicsérnem: bizonyára meghökkensz egy pillanatra. De mást nem tehetek: ha dicsérem, akkor magamat dicsérném, mivel a mű egész tartalma, az út, melyet fiad követ, és az eredmények, amelyekre jutott, majdnem végig megegyeznek a részben már 30–35 év óta folytatott elmélkedéseimmel. Valóban a dolog rendkívül meglepett. Szándékom volt, hogy ezirányú munkámból, melyből mostanig csak keveset tettem papírra, életemben semmit sem bocsátok nyilvánosságra. A legtöbb embernek nincs is meg a kellő érzéke az iránt, amin ez a dolog múlik, és csak kevés olyan emberre akadtam, aki különös érdeklődéssel fogadta azt, amit ezzel kapcsolatban vele közöltem. Az érdeklődésre csak az késztet, ha élénken érezzük, hogy itt voltaképpen mi is hiányzik, ezzel pedig a legtöbb ember nincs tisztában. Ellenben szándékom volt, hogy mindent úgy írjak meg, hogy legalább ne pusztuljon el velem együtt.

A döbbenet elszorította a torkát, levegőért kapkodott, megkapaszkodott az asztal sarkában, utána lerogyott a mellette álló székre. Újra és újra elolvasta a mondatokat, amelyek a földbe döngölték és megtaposták, újra és újra. Végül átfutotta apja levelét is.

Amikor a végére ért, morogva behajította mindkettőt a sarokba. A tehetetlen düh könnyeket csalt a szemébe. Felpattant, magához vette a kardját és kirontott a folyosóra. Lemberg legrosszabbhírű kocsmájába ment, amely az Ausil úton, a legszörnyűbb környéken állt, ami nem jelentette azt, hogy a tiszttársai nem látogatták. Szinte még be sem lépett, rögtön három embert lökött meg a vállával, a negyediknek rátaposott a lábára. Kerek, szép, szabályos arca kipirult, barna haja ziláltan hullt a homlokába, sötétkék szeme villogott, ahogy további áldozatokat keresve végignézett a kocsma népén.

– Nocsak, a Bolyai! – intettek neki örömmel a tiszttársai, János azonban elfordult tőlük, hogy szembenézzen azokkal, akiket elsodort befelé jövet. Azok felsorakoztak előtte, és mindegyik a kardja markolatán tartotta a kezét.

– Valami gondja van az úrnak? – kérdezte kissé akadozó nyelvvel, csehül az egyikük.

A másik németül szólt hozzá.

– Majd mindjárt megtudod, kivel lökdösődjél, te...

Franz, az egyik tiszttársa felugrott az asztaltól és csitítólag eléjük lépett.

– Uraim, ez itt Bolyai János főhadnagy, hamarosan másodosztályú kapitány, a bécsi katonai mérnöki iskola legjobb kardvívója. Higgyék el, nem akarnak elégtételt tőle.

János finoman arrébb tolta.

– Dehogynem – mondta németül, aztán csehül is megismételte. – Felőlem aztán jöhetnek egyszerre is mind a négyen. Sőt. Tizenhárman is jöhetnek, csak hozzanak egy hegedűt is, hogy pihenhessek közben.

Franz elhűlt.

– János, az istenért...

De akkor már azok mindannyian megindultak az udvarra, a kocsma népe pedig követte őket. Valaki kerített egy nyírettyűt is. Hamar kialakították a kört, amelynek közepén János nézett farkasszemet első kihívójával. A cseh olyan részeg volt, hogy nem tudta kihúzni a kardját, őt János egyszerűen berúgta a tömegbe, ahol nagy nevetések közepette leültették a fal mellé. Onnantól csak akadozó nyelvvel kiabált és káromkodott, de senki sem törődött vele. A másik három kivonta a kardját. János meg sem várta, hogy kitalálják, melyikük kezdjen, rárontott arra, amelyiket a legjózanabbnak látta.

– Még hogy magamagát dicsérné... – morogta mérgesen minden egyes élváltásnál. – A nagy Gauss... rongyember... mégha matematikusnak jó is... A legjobb...

A támadója megpróbálta oldalról megvágni, de ő gyorsabb volt és hirtelen megállítva a pengét combon szúrta, de épp csak annyira, hogy a nadrágját átszakítsa. Az ordítva eldobta a kardot és a tömegbe sétált, ahol néhányan támogatni kezdték oldalról, majd miután látták, hogy épp csak kiserken a vére, nevetve otthagyták. János intett, hogy adják neki oda a hegedűt. Játszott rajta, emlékezetből Paganinit, aztán az elképedt Franz kezébe nyomta a hangszert és kiállt a következő ellenfele elé. A katona legalább egy fejjel magasabb volt nála, a karja hosszú, de János azonnal látta rajta az önhittséget is, ami testi előnyét hártányba fordította.

– Még hogy semmi új nincs benne... – János kezében villogott a penge, alig bírták követni. – hogy ő ezt már kidolgozta... akkor miért nem hozta nyilvánosságra? Gyáva, rongyember... Rongyember! – ordította a támadójára, aki úgy megrémült az ádáz arckifejezéstől és a hangtól, hogy magabiztossága elolvadt és elfelejtette védeni magát. János megvágta a mellén, díszes egyenruhájának gombjai lerepültek. A katona rémülten eltántorott, motyogva kereste a gombokat az udvar közepén. János megint játszott a hegedűn, egy vad magyar táncot az egyik népszerű színdarabból, amit még Bécsben, kadétkorában látott, mikor sorra látogatta a gyönyörű bécsi színházakat és minden operát és balettet megnézett, amit csak tudott. Aztán sorra került a következő kihívó. Ennek a karját sebezte meg, a következőnek pedig megszúrta a fülét. Az ordítva kapott a vérző sebhez, az udvaron bámészkodók elözönlötték a teret és igyekeztek ellátni a veszteseket. János lihegve, fújtatva állt ott, a kocsma népsége gondosan helyet hagyott körülötte. A hegedűt valaki már eltüntette, talán azt remélte, hogy így lecsillapíthatja ezt az őrültet. Franz odalépett Jánoshoz és a vállára tette a kezét.

– Mi van veled?

János dühe elszállt, a haragja mintha soha nem is lett volna. A helyét átvette a megbántottság, a sértettség, és a szégyen, amit az előbbi meggondolatlan kirohanása miatt érzett. Görnyedve megfogta Franz kezét a vállán.

– Nem vagyok jól, Franz, beteg vagyok.

– Mi bajod?

János a mellkasára szorította az öklét.

– Gyenge vagyok még... a kolera miatt. Tudod, úgy érkeztem ide, hogy előtte beteg voltam, és itt sem gyógyultam meg igazán.

Franz felsóhajtott.

– Aki beteg, az nem párbajozik a fél várossal. Valami más van itt.

János kiegyenesedett és ránézett a tiszttársára.

– Megteremtettem a tér új fogalmát, Franz. Az abszolút geometriát. És Gauss azt mondja, ő már ezt korábban megtette.

Franz pislogott, aztán megköszörülte a torkát.

– Ezt nem értem.

János keserűen elmosolyodott.

– Hát ez az. Ezt rajtam kívül az egész világon egyedül Gauss érti. És ahelyett, hogy az én korszakalkotó felfedezésemet világgá kürtölné, elorozza előlem a dicsőséget és olyan lekezelően nyilatkozik rólam, mintha valami ostoba kölyök volnék.

Franz zavartan levette a kezét János válláról.

– Pihenned kéne – mondta aztán, amikor már kínossá vált a csönd.

János megadóan bólintott. Lassan kisétált a kocsmából, az emberek úgy váltak szét előtte, mint Mózes előtt a tenger, aztán sokáig bámultak utána, összesúgva mögötte. Amikor visszaért a szállására, a kardját le sem csatolta, leült, és levelet írt.

Császári Felség!

Főmagasságú Főherczeg, Kegyelmes Uram, Uram!

A legmélyebb alázattal alulírott régebben, szolgálatmentes óráiban, a mathematika körébe tartozó különböző fontos, de eddig egyáltalában vagy legalább kellőleg ki nem dolgozott tárgyakra vonatkozó – amint ő hiszi – sikeres vizsgálatokat végzett. Forró vágya, hogy ezeket teljesen kidolgozza, és abban a mindig melegen táplált szándékában, hogy a jó dolgokat közhasznúvá tegye, kinyomtassa, és így az elpusztulástól megóvja. (...) Mi más egyébről van szó a tudományokban, mint épen arról, hogy a homályos dolgokat tisztázzuk, és azt, a mi hiányzik, előteremtsük? Valójában rosszul tűnne fel az emberiség előrehaladása a művelődésben, ha felfedezéseit mindenki magának tartaná meg. (Bolyai János folyamodványtervezete János főhercghez Lemberg, 1832. május 3.)

Az írástól megnyugodott, a düh és a harag helyét átvette a szomorúság. A korábbinál is jobban szégyellte magát önmaga előtt, és fájt neki, hogy Gausst, akit úgy tisztelt, rongyembernek nevezte, még akkor is, ha senki sem értette, mit mondott, és még akkor is, ha legalább annyira fájt az, amit Gauss a levelében írt. Fejét a kezébe fogta, a fal felé fordulva összehúzta magát. Elöntötte a kétségbeesés és a gyengeség, régi betegségei egyszerre hatalmasodtak el rajta. A prímszámokat sorolta, hogy megnyugodjon, és közben tudta, hogy bármilyen feladatot kapjon is az elkövetkezőkben, képtelen lesz megcsinálni addig, amíg be nem bizonyítja az igazát.

nyúlik nyúlik nyúlik szakad szakad elkülönül

Bielitz

János csomagolt. Nem volt sok holmija, csak a váltás egyenruha, a levelek meg az ostábla – ez utóbbit féltő gonddal bugyolálta be, nehogy megsérüljön. Apja régi leveleit, amelyeket állandóan magánál tartott, bárhová is vezényelték, ugyancsak alaposan becsomagolta.

Paralellákat azon az úton ne próbáld: tudom én azt az utat mind végig – megmértem azt a feneketlen éjszakát én, és az életemnek minden világossága, minden öröme kialudt benne, az Istenért kérlek! hagyj békét a paralelláknak – úgy irtózz tőle, mint akármicsoda feslett társalkodástól, éppen úgy megfoszthat minden idődtől, egeszségedtől, csendességedtől s egész életed boldogságától. Az a feneketlen sötétség talán ezer Newtoni óriási tornyokat elnyél – soha sem világosodik meg a földön s soha sem lesz a szegény emberi nemnek semmije tökéletes tiszta, a Geometria se; nagy s örökös seb ez az én lelkembe; az Isten őrizzen meg téged, hogy ez valaha olyan mélyen béegye magát – ez a Geometriához, a földhöz elveszi az ember kedvét: én feltettem volt magamba, hogy feláldozzam magamat az igazságért, s kész lettem volna martyr lenni, csak hogy a Geometriát megtisztítva ezen mocsokból adhassam az emberi nemnek: irtóztató óriási munkákat tettem: sokkal jobbakat csináltam, mint addig, de tökéletes megelégedést nem találtam; itt pedig si paulum summo decessit, vergit ad imum – visszatértem, mikor által láttam, hogy ennek az éjszakának a földről fenekét érni nem lehet vigasztalás nélkül, sajnálva magamat s a szegény emberi nemet. Tanulj te az én példámon; én a paralellákat akarva megtudni, tudatlan maradtam, életem s időm virágját mind ez vette el (Bolyai Farkas Bolyai Jánosnak Marosvásárhely, 1820. április 4.)

Ahogy Franz mondta, valóban kinevezték másodosztályú kapitánnyá, egyúttal áthelyezték Olmützbe. Még utoljára körbenézett a kis szobában, aztán anélkül, hogy bárkitől is elköszönt volna, a ládáját cipelve lebaktatott a szekérhez. Odaköszönt a bakon ülő kocsisnak, a ládát feltette hátulra és maga is felmászott mellé.

– Mehetünk.

– Nem ide ül a kapitány úr? – fordult hátra félig a kocsis.

– Jó lesz nekem itt is.

– Ahogy gondolja – vont vállat a kocsis, aztán megcserdítette az ostort és a lovak lassan kihúzták a kaszárnya udvaráról a szekeret. Tűzött a tavaszi nap, János próbált úgy helyezkedni, hogy ne süssön a szemébe, közben a prímszámokat sorolta magban, és azzal egyidejűleg a szekér illesztéseinek szögeit, görbületeit vizsgálgatta. Minderről megint eszébe jutott Gauss, az igazságtalanság és a mellőzés, amelyről a levele tanúskodott. A torka megint elszorult, elöntötte a csalódás miatti keserűség, mint mindig, ha erre gondolt, majd a következő pillanatban – mint mindig, ha erre gondolt – megérett benne az elhatározás, hogy ki fogja bővíteni az Appendixet és a világ elé tárja a felfedezését. Hat napig zötyögtek, János nem is figyelt a tájra, sem az emberekre, nem volt fontos, mit és mikor eszik, hol szállnak meg, egyre csak a kézirat járt a fejében. A májusi csalóka tavasz csípős reggeleket és bárányfelhős, szikrázó napsütéssel szaggatott délutánokat hozott, János a szemét árnyékolva dülöngélt a szekér hátuljában. Csak akkor eszmélkedett a körülötte lévő világra, amikor utazása hatodik napján a bielitzi bányákhoz értek. A tárnák szűk bejáratai zavarba hozták, félelmet keltettek benne. Eszébe jutott, hogy Hádész, akit a rómaiak Plútónak neveztek, az alvilág a rejtett földalatti kincsek, a fel nem tárt bányák istene is. A halottak és az elrejtett drágakövek és ércek istene. Ez a bányavidák az ő birodalma – gondolta – az övé és az enyém. Az ő műve is ilyen rejtett kincs, a világ számára még ismeretlen, a felfedezéséért pedig – ahogy apja mondta – valódi drágakövet érdemelne, mégpedig akkorát, mint maga a Föld. Ahogy a szekér a tárnabejáratok okozta sebekkel tűzdelt domboldalakat kerülgette, valami mintha megváltozott volna. János a szekér odalába kapaszkodva feltérdelt, és rossz előérzettel nézett körül. A lovak megtorpantak, fülüket hátracsapták, a sörényüket rázták. A tárnák bejáratai mintha ordító, kíntól eltorult szájakká váltak volna, a bennük lévő feketeség szivárogni kezdett. A kocsis noszogatni kezdte a lovakat. János rá akart szólni, hogy inkább meg kellene nyugtatni őket, mert félnek, de a táj hullámzani kezdett körülöttük, a levegőbe mintha fekete csillámport szórtak volna, a bányákból áradó sötétség halálszagot lehelt. János maga is félni kezdett, és hirtelen nem bánta volna, ha a lovak megiramodnak velük. Fuvolaszót hallott, amitől felállt a szőr a hátán. A lovak toporzékoltak, a kocsis három nyelven káromkodott, a hangja remegett.

A tárnákból áradó sötétség lassan anyaggá sűrűsödött, bugyborékoló ragaccsá, mintha a félelem fortyogott volna elő az ördög üstjéből.

A lovak felnyerítettek, felágaskodtak, aztán vad vágtába kezdtek és magukkal rántották a rozoga szekeret. Ahogy a félelemtől eszüket vesztve futottak a sötétben, egyszer csak eltűnt alóluk a talaj. Ők még épp átugrották az alattuk keletkező űrt, de a szekér beborult az árokba. János nem bírta megtartani magát, kirepült a kocsiból és a fűvel benőtt domboldal sziklás peremébe csapódott. A lendület vitte tovább, a fejét többször is beütötte, utolsó emléke az elméjére nehezedő fájdalom volt, és hogy a szemébe csorgó vér csiklandozza a bőrét.

Amikor magához tért, idegen szagokkal telt meg az orra. Ezekből a szagokból jött rá, hogy egy parasztkunyhóban fekszik, szénával kitömött derékaljon, amire tiszta lepedőt terítettek. Zúzódásokkal borított testét puha gyolcsingbe bugyolálta valaki. A feje rettenetesen fájt, a sebek lüktettek rajta. Óvatosan felemelte a kezét és megtapogatta hosszúra nőtt haját. Érezte alatta a nedvedző sebeket. Hallotta, hogy nyílik az ajtó. Lassan arrafelé fordította a fejét, a fájdalom belehasított.

A kocsis volt, mondott valamit, szakadt kalapját zavartan forgatta a kezében, aztán lerakta az ágy melletti székre és odaugrott, hogy segítsen Jánosnak felülni. János egy ideig nem tudott megszólalni. Letaglózta a fájdalom, a világ forgott vele, hányingere volt. Nem találta a szavakat az elméjében.

– Szomjas vagyok – károgta végül magyarul. A másik megérthette, mert az egyik kezével támasztotta János hátát, a másikkal pedig egy pohár vizet nyújtott neki. János emelte ugyan a kezét, de a poharat nem bírta volna megtartani, így csak hagyta, hogy a kocsis megitassa. Lassan tisztulni kezdett az elméje, de a fájdalom megmaradt és a mellkasát lenyomta valami megmagyarázhatatlan rossz érzés.

– Tovább kell mennem – mondta ki végül, amit hirtelen megértett. – Olmützbe. Nem tudnak rólam semmit és már ott kéne lennem... – suttogta és megint kiszáradt a szája.

– Megyünk is, ha jobban lesz a kapitány úr – bólogatott a kocsis és János most már értette, mit mond, mert akcentussal ugyan, de németül beszélt. – Szinte halott volt, mikor idehozták, másfél hónapja fekszik, egy pár napon már nem múlik semmi.

János fel akart kelni, hogy felöltözzön, és folytassa az útját, de ehelyett visszahanyatlott az ágyra, a kocsis alig bírta megtámasztani a fejét.

– Pihenjen még, kapitány úr – mondta a kocsis és gondosan betakargatta. János behunyta a szemét, színes karikákat látott a fájdalom szaggatta elméjével, de azt érezte, hogy a másik még ott van.

A kocsis valóban az ágy mellett téblábolt, aztán magához vette a kalapját és újra csak zavartan gyűrögette, csavargatta a kezében.

– Úgy röstellem magam – bökte ki végül. – Hogy nem bírtam megállítani a lovakat.

János résnyire nyitott szemmel rásandított.

– Látta maga is? – kérdezte most már németül, bár a gondolkodásba is belefájdult az amúgy tompán sajgó feje.

– Megijedhettek valamitől – magyarázkodott tovább a kocsis. – Sajnálom.

János becsukta a szemét.

– Nem maga tehet róla – mondta, aztán ájult álomba zuhant, mintha a bielitzi tárnák mélye szippantaná magába.

tömörül megtapad

Néhány nap múlva már fel tudott kelni az ágyból és a kocsis tiltakozása ellenére is parancsot adott az indulásra. A kocsis segített neki felöltözni. Amikor a kapcát tekerte a lábára, tanácstalanul vakargatni kezdte a tarkóját.

– Azt mondja meg a kapitány úr, mi legyen a csizmájával.

– Hogy-hogy mi legyen? – hökkent meg János. – Segíts felvenni.

– Van a talpán valami ocsmányság. Próbáltam súrolni, mindenfélét csináltam vele, de nem jön le.

– Mutasd.

A kocsis a kezébe nyomta a csizmát. János megvizsgálta a talpán a vastag bőrt. Mintha valami bevonat lett volna rajta, bugyborékolva csillogó, nyúlós, nyálkás mocsok. János megszagolta, megnyomkodta. A szagtól és a kocsonyás érintéstől felfordult a gyomra, kishíjján lehányta az épp rákerült, tiszta egyenruháját. Aztán erőt vett magán, és óvatosan megpróbálta lefejteni a csizmáról azt a visszataszító valamit. Egy idő után sikerült is, a ragacs pedig néhány centis gömbformában befészkelte magát a tenyerébe. Lüktetett és nehéz volt, mint a kő, fekete, a mélyén mintha csillagok fénye lobbant volna. János egy pillanatra behunyta a szemét, azt hitte, a sérülése miatt a képzelete játszik vele. De az apró gömb a kezébe simult akkor is, amikor újra kinyitotta a szemét. Úgy döntött, nem foglalkozik vele. Maga sem tudta, miért, egy kendőbe csomagolta és eltette a kabátja belső zsebébe.

– Most már feladhatod rám a csizmát – mondta a kocsisnak.

A kocsis beletuszkolta János lábát a csizmába, aztán kitámogatta a szekérhez. Útközben még megköszönték a falusiak segítségét. A település minden tagja köréjük sereglett, némán nézték, ahogy a szekérhez vonulnak. Jánost elöntötte valami megmagyarázhatatlan félelem, és bár hálás volt ezeknek az embereknek, amiért ápolták, mégis minél hamarabb el akart onnan menni. A kocsis segítségével elhelyezkedett a szénával, szalmával és lyukas liszteszsákokkal alaposan kibélelt szekérderékban. Megkönnyebbült, amikor végre maguk mögött hagyták a falut, de elöntötte az eggodalom a késése miatt. A feje rettenetesen fájt és a júliusi meleg ellenére megborzongott, magára húzta az odakészített lópokrócot.

– Schwarzbach felé menj – szólt oda a kocsisnak. – Arra lesz a legrövidebb.

A szekér lassan haladt, szinte lépésben, Jánost pedig elnyomta az álom.

Schwarzbach

ha meggondoljuk, hogy Euklides óta 2132 éven át, a Tentamennek az Appendixszel való megjelenéséig, a legfáradhatatlanabb ilyen irányú iparkodások ellenére, ezen műig egyetlen látható lépés sem történt, sőt ezen cél még csak ki sem tűzetett – amennyiben minden geometer eleddig csak arra törekedett, hogy magát a XI. Axiómát bebizonyítsa, anélkül, hogy egy attól függetlenül felállított, megalapozott tértanról, amely egy egészen új, eleddig még fogalma szerint nem is sejtett tudományról még csak valamelyes gondolata is lett volna (Bolyai János kézirata 1840)

A szekér zötyögött, ringott, hullámzott, mintha világok határán járna, János pedig álom és ébrenlét között hánykolódva, félig lehunyt szemmel kémlelt maga köré, de nem tudta, hogy amit lát, a valóság-e. Furcsa, addig ismeretlen derengés vette körül. A mellényzsebébe nyúlt, és kivette a fekete gömböt. Ólomsúlya volt, és a végtelen mélysége sugárzott belőle. János borzongott, rázta a hideg. Kiáltani akart, de nem jött ki hang a torkán. A gömb forrt, bugyborékolt, nyúlványok, fekete tüskék emelkedtek ki belőle és süllyedtek vissza. János tompán zúgó fejébe addig nem tapasztalt erősségű és jellegű fájdalom mart bele. Mintha nem a sebei, és nem is a sérüléseket és ütéseket elszenvedő testtájai, vagy összerázódott agya fájna, hanem inkább a fejében fészkelő tudata. És aztán számokat látott felvillanni, matematikai képleteket, geometriai formákat.

– Haditervet? – mondta ki erőtlenül, amit megértett az elméjébe vetített jelekből. – Az Öregek legyőzéséhez?

– Jól van, kapitány úr? – kiáltott hátra a kocsis, de a szemét nem vette le az útról.

János megköszörülte a torkát, pislogott párat, aztán visszakiáltott, ahogy erejéből telt.

– Jól vagyok. Csak... elfáradtam.

Behunyta a szemét, a gömböt visszagyűrte a mellényzsebébe, és elhatározta, hogy Olmützben majd alaposabban megvizsgálja. Nyilvánvalóan nem beszélhetett hozzá az a valami a matematika nyelvén, bizonyosan csak a fejsebe miatt képzelődik. Valami ritka ásvány lesz ez, hiszen Bielitz mellett ragadt a csizmájára.

– Mindjárt odaérünk Schwarzbachba – szólt hátra a kocsis. – Itt a határ.

János körülnézett, de nem látott se sorompót, se őrséget. Bosszús lett emiatt, nem szerette, ha az emberek nem teszik a dolgukat, márpedig a határőrökek ott kellett volna lenniük. Nemsokára, hatóra körül beértek a városba.

– Pihenjünk meg – mondta a kocsis.

– Nem. Ha elég hamar lecserélik a lovakat, menjünk tovább.

A kocsis neheztelőn megcsóválta a fejét, de végül csak annyit mondott:

– Ahogy akarja, kapitány úr.

A szállásmester sietett eléjük, és miután segített kifogni a lovakat, Jánoshoz lépett.

– Itt vannak a papírjaim, viheti őket láttamoztatni – nyújtotta János az iratait, aztán kikecmergett a szekérből és a kocsi bakjára ült. A kihalt, teljesen üres téren nemsokára feltűnt néhány katona, akik furcsán méregették. Az egyenruhájukból megállapította, hogy ezek azok a határőrök, akik nem voltak a helyükön. Egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Mintha figyelnék, mintha csak arra várnának, hogy lecsaphassanak rá. Mindenféle vámhivatali alkalmazottak oldalogtak a térre, a kocsi felé sandítottak, de nem mentek oda hozzá azok sem. Kétórát ült a bakon, és bár az egyre jobban elhatalmasodó félelmei miatt akár gyalog is útnak indult volna, mégis erőt vett magán és türelmesen várt. A lovakat azomban nem hozták, így úgy döntött, aznap már nem utazik tovább. Ládáit a szobájába vitette, és magára zárta az ajtót. Rázta a hideg, és fájt a feje, de mindezért a balesetét és a kimerítő utazást okolta. Nehezen aludt el.

Schwarzbach

rejtőzik

Összetörve ébredt. Minden erejére szüksége volt, hogy egyedül fel tudjon öltözni, így aztán már reggel nyolc óra körül járt az idő, mire a két ládával és az iszákjával együtt lekecmergett a térre a kocsihoz. Azt hitte, a júliusban szokásos verőfényes napsütésben lesz része, de a város fölött piszkos, nehéz felhők ültek, kísérteties fénybe vonva az épületeket és a teret, amelyek így egészen más arányokat mutattak, mint az előző nap délutánján. Egy ellenőr állta el az útját, és egy vezető.

– Jó reggel, kapitány – mordult rá barátságtalanul az utóbbi. – Nincs a kocsijában valami vámköteles dolog?

János meghökkent. Nem értette, ha gyanús volt, miért nem ellenőrizték előző nap, és ha már nem tették, most miért jutott eszükbe egyáltalán. Hiszen látható, hogy katonatiszt, és eszében sincsen csempészni.

– Egyáltalán semmi – azzal felpakolta a ládákat a kocsira és az iszákját is melléjük tette. Azok ketten a szemük sarkából pillantottak csak rá, és amikor János meg akarta kerülni őket, hogy felüljön a bakra és végre tovább induljon, a vezető megragadta a karját.

– Legfeljebb a vámházig mehet az úr, a csomagjaival, amiket át fogunk vizsgálni.

János lenyelte a mérgét. Nem akart elmenni a vámházig, így összeszorította a száját, és kinyitotta a két ládát, felhajtotta a tetejüket. Amikor felnézett, látta, hogy mindenfelől katonák jönnek, néhány percen belül tizennégyen állták körül a szekeret, a tekintetükben furcsa kifejezés honolt.

A vezető benyúlt a kisebbik ládába és darabonként elkezdte kiszedegetni belőle János holmiját.

– Mit csinál? – kérdezte felháborodottan János.

– Ellenőrzöm, hogy nem rejteget-e valamit.

– Mondtam már, hogy nincs nálam semmi elvámolnivaló.

A másik felé fordult, az arca megnyúlt, ahogy az egész teste is, majdnem kétméteresre, hordószerűvé vált, az egyenruha szétfoszlott rajta, ahogy a hátán öt kidudorodó taraja nőtt. A taréjok közepéből lassan oldalnyúlványok tapogatóztak kifelé, mint ocsmány nyüvek a rohadó húsból. János hátrahőkölt, és nekiütközött az egyik katonának. Megpördült, és látta, hogy az is átalakult. Az ő hátán a taréjok közt már egy szárny is látszott, magasan a válla fölött látszott az áttesző hártya alatt megbújó csont. Sárga, ötágú csillagra emlékeztető fején színjátszó csillangók tekeregtek. János a rémülten nézett körül. Az összes katona szárnyas, kinövésekkel borított szörnyszülötté alakult, és akkor már tudta, hogy mihez hasonlítanak. Úgy néztek ki, mint otthon, a marosvásárhelyi Teleki Tékában megbújó, régi, rézcsatos könyv színezett lapjairól vicsorgó szörnyek. A rettegéstől földbe gyökerezett a lába.

– Hol van? – kérdezte fölé hajolva a vezető, sárga csillagfején fogaktól hemzsegő szájaival, és közben Jánosra meredt rugalmas, sárgás csövek végén lógó, hártyával borított, vörösen izzó szemekkel.

János nem tudott válaszolni. Csak állt ott, a félelemtől megdermedve, kétségbeesve hadarva a prímszámokat. Nem tudta, mit keresnek rajta, és azt sem értette, miért épp őrajta keresik.

Az ocsmány szerzetek röfögve kiborították a ládáit, meggyűrték gondosan összehajtogatott váltás egyenruháját, szétszórták a feljegyzéseit, a leveleit, minden holmiját a szekérbe hányták, még az iszákját is felforgatták. János egyre kétségbeesettebben sikoltotta magában a prímszámokat, de egy hang sem jött ki a torkán. Rémülten nézte a szörnyeket, a felfordulást, amit csináltak, és nem értette, mit keresnek ezek a förtelmes lények őrajta. Az egyikük felfedezte, hogy a szekér aljában van még egy lakattal lezárt üreg.

– Nyisd ki – morzsolták a rettenetes fogak az ocsmány szájakban.

– Nem tehetem. Nem ismerem ezt a lakatot – mondta János, mert még ebben a felfoghatatlan és fenyegető helyzetben sem tudott mást mondani, csak az igazat.

Kerítettek valahonnan egy feszítővasat és feltörték a lakatot. A hely ránézésre is üres volt, de az egyik rémség nyúlványaival végitapogatta a belsejét és úgysem talált semmit. Végül az, amelyik egykor a vezető volt, ránézett a sárgás csövek végén vörösen forgó szemeivel.

– Elmehetsz – mondta minden szájával, amelyben fehér férgekként hemzsegtek a fogak.

János rettegve kapaszkodott a szekér oldalába, zihálva vette a levegőt. A rémségek lassan viasszanyerték emberi alakjukat, a kocsányok, nyúványok és kacsok visszapöndörödtek a posztó alá, a sárgás csövek behúzódtak a koponyák hajas fejbőrébe, a szárnyak csatogva tűntek el. Néhány perc múlva csupán néhány csáp villant ki imitt-amott az egyenruhák alól. Egymás után oldalogtak el a kocsitól, a legutolsó a vezető volt, aki még a tér sarkáról is hátra-hátra fordult, hogy nézze, amint János remegő kezekkel visszateszi a holmiját a ládákba, aztán botladozva, remegő térdekkel felül a bakra.

Ahogy a kocsis megérkezett, János azt mondta neki, hajtson olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak tud, és meg se álljanak Olmützig. A város határában aztán a keze önkéntelenül a mellényzsebébe vándorolt, ahol a kendőbe bugyolált gömb lüktetni kezdett az érintésétől. Jánost a megvilágosodástól kiverte a víz, a tagjaiba belenyilallt a fájdalom, a feje elviselhetetlenül hasogatni kezdett. Hirtelen nem tudta, mitől fél jobban, attól, hogy megőrült és képzelődik, vagy attól, hogy valóban szörnyek keresték nála ezt a furcsa valamit.

Marosvásárhely

Így volt istentől: tehát így volt jó. Ha atyám a szolgálóját nem féltette volna annyira tőlem, s a miatt nem határoztam volna onnani elköltözésemet, s közel egymáshoz mind tanilag értekeződhettünk s engem megértett volna (...) mindketten sokkal szerencsésebbek lettünk volna. (Bolyai János önéletrajza 1845-1846)

Az apja elsírta magát, amikor magához ölelte. János zavarba jött, óvatosan eltolta magától az öreget, és a hétéves kisöccséhez fordult, aki egy doromboló cirmos macskát simogatva hatalmas barna szemekkel bámult rá. János megborzolta Gergő haját, és nem tudta, mit mondjon neki. Eszébe jutott, milyen érzés volt, amikor elolvasta apja levelében anyja halálhírét, hogyan öntötte el a gyász, és most őszintén sajnálta ezt a kisgyereket, akinek nem olyan rég szintén meghalt az anyja. De nem tudott megszólalni. Az apja szipogásától háborgatott csend kezdett kínossá válni, mire végre megérkezett Ilona, a cselédjük. Ahogy belépett, mintha kicserélődött volna a levegő körülöttük, a szomorúságtól és a viszontlátás megterhelő élményétől szűk szoba kitágult, napfényes, szellős rétek illata lengte be. A lány mosolygott, rájuk köszönt, aztán mintha ez volna a világ legtermészetesebb módja, kézen fogta Jánost és magával húzta a konyhába.

– Jöjjön, kapitány úr, egyen valamit, most sütöttem cipót.

János engedelmesen követte. Ilona csacsogott, János felszabadultan sorolta magában a prímszámokat. Leült a jól ismert asztal mellé, körülnézett a konyhában, ami egyszerre volt ismerős és idegen. Megrohanták az emlékek, miközben új, idegen szagok töltötték meg a régi bútorok közti teret. És Ilona, a hangja, a mozdulatai, ahogy a hófehérre kikeményített, ropogós ruhája redőinél hullámvonalakban meggörbült a tér, János úgy érezte, ez maga a csoda. A cipóra friss libazsír került, meg só és lilahagyma. János evett, nézte Ilonát, hallgatta a csicsergését. Amikor jóllakott, egyszerre rátört a fáradtság.

– Még be sem pakoltam – jegyezte meg hangosan, mikor eszébe jutott, hogy nem tudna lefeküdni sem, mert a ládái még a tornácon vannak, ahová a kocsiról letették.

Ilona megint megfogta a kezét és húzta maga után, mint korábban.

– Segítek én a kapitány úrnak – mondta és libegő járásával már ment is a tornácra. – Na fogja meg a kapitány úr az egyik fogantyúját, aztán vigyük! – intett a kisebbik láda felé, és már le is hajolt, megragadta a fülét. János is lehajolt, és akkor majdnem összeütközött a homlokuk, Ilona nevetett, nem csak a szája, hanem a szeme is, mire János is elmosolyodott. Csak akkor komorult el, amikor megemelték a ládát.

– Mi a csudát hozott ebbe’ a kapitány úr, vasat? – kérdezte Ilona, mikor megérezte a meglepően nagy súlyt.

növekszik tovább növekszik

János zavartan hümmögött. Olmützben eleinte egy üres tintatartós üvegben tartotta a kis fekete gömböt, de a massza magához vonzotta a legyeket, molyokat és pillangókat, és elkezdett nőni. Először felvette az üveg alakját, majd fortyogva, bugyborékolva kifolyt belőle. János ekkor szerzett egy fedeles vödröt, úgy gondolta, az akár évekig is elég lehet, bár sejtelme sem volt, milyen ütemben és mennyi ideig fog nőni ez a valami. Azt sem tudta, mitől növekszik tovább, amíg egyszer meg nem látott egy egérfarkat kilógni a fedél alól. Rossz érzése lett ettől, mert még az egereket is sajnálta, mint minden állatot, mégha tudta is, hogy ez a világ rendje. Hát, legalább nem rágják meg a feljegyzéseimet – gondolta, és igyekezett elnyomni magában a mindig motoszkáló félelmet. A vödröt az íróasztala alatt tartotta, hogy a masszát ne süsse a nap, mert így is folyvást bugyogott és bugyborékolt, egy idő után pedig néha cincogott is. Meg azért is, mert a vödörből mintha folyvást sugallatok jöttek volna, hogy milyen számításokat végezzen, vagy mi legyen a következő lépése az ostáblán. Minden szabadidejét arra fordította, hogy a tér abszolút igaz geometriájának tanát világosabban és érthetőbben fejthesse ki, és hogy ezzel bebizonyítsa, Gauss csak elorozta azt, aminek az alapjait ő már évekkel ezelőtt, Temesváron kidolgozta. Szabadideje pedig akadt bőven, mert bármilyen feladattal bízták is meg, már a gondolattól is rosszul lett, hogy el kell hagynia a szobát és a tér elvont matematikai tudománya helyett fürdőházak és hasonlók tervezésével foglalkozzon, így folyvást beteget jelentve teljesen elmerült a matematikai műveletekben. Zitta őrnagy végezte el helyette a munkát, amiért János mindig hálával gondolt rá a későbbiekben is. Elővette a Lembergben fogalmazott levelet. Kicsit alakított rajta, aztán abban a reményben, hogy a főherceg megérti, milyen jelentős felfedezéseket tett János, hajlandó lesz szabadságra küldeni és felmenteni a szolgálat alól. Amikor a kérelmét elutasították, végképp úrrá lett rajta a búskomorság és igazán ágynak esett. Végül a nyugdíjazása mellett döntöttek, de a visszatérés lehetőségét is meghagyták neki. János valamelyest megkönnyebbült, és csak akkor kezdett aggódni a jövője felől, amikor rájött, hogy a fekete massza már a vödör pereméig ér. Szerzett még egy utazóládát, és abba töltötte át a masszát, ami nem volt mindig gömb alakú. Most rájött, hogy hamarosan új helyet kell keresnie neki. Cipekedés közben majdnem ráléptek a Gergő kismacskájára, aki dorombolva a lábuk köré tekeredett. Ilona kacagott azon, ahogy küszködnek, Jánost pedig megszállta valami rossz előérzet, mintha a fekete gömb okozta félelme a massza méretével együtt nőtt volna. Amikor a másik ládát is bevitték, megköszönte Ilonának a segítséget, és azt hitte, hozzáfoghat öltözni, mosdani és alhat végre. A lány azonban a háta mögött összekulcsolt kézzel billegett a sarkán az ajtóban, és nevető szemekkel harapdálta a száját.

– Segíthetek ám öltözni a kapitány úrnak.

János már majdnem rávágta, hogy egyedül is tud öltözni, amikor megértette, mit akar a másik. Elvörösödött, és már készült, hogy valahogy kimentse magát, amikor meglátta, hogyan hajlik meg a tér Ilona derekától és változnak meg a görbületek a mellénél és a nyakánál. Ilona csalhatatlan ösztönnel megérezhette a bizonytalanságát, mert közelebb lépett hozzá, hullámokat vetve a szoba levendulaszagú levegőjében. János keze pedig már rá is csúszott a derekára, a szája a szájára tapadt, a szoba pedig egyszerre kinyúlt és elmélyült, ők pedig zuhantak is bele a szétfolyó időbe.

Alaposan jó volt és jó most is és lesz mindörökké nekem a szívem (s lesz mindenkié előbb-hátrább), s gyöngéd, finom, buzgó, jó érzésű voltam én mindenkor (habár is a méltalanság érzete kihozott is olykor csendes tüzemből); minek csalhatatlan jele már az is, hogy akármely férget vagy kis állatot sem voltam soha képes legkevésbé is szántszándékkal kínozni, sőt borzadás nélkül kínlódva látni is. (Bolyai János kézirata)

Az ébrenlét határán egyensúlyozó tudata a dunna ismerős súlyát fogta föl először, és azt, ahogy a vászon sokszoros hajlásokkal hozzáidomul meztelen testének domborulataihoz, egyre közelít hozzá, és így a háta meg a takaró vonala tulajdonképpen párhuzamosnak is tekinthető. Aztán a hajnal hűvösét érezte a csupasz vállán. A párnába fúrta az arcát. Szégyellte magát, szégyellte, hogy soha nem tud nemet mondani Ilonának, szégyellte, hogy évekig megtartott tisztaságát most elvesztette. Furcsa zajt hallott odakintről, és ahogy fülelt, a tekintete a ládára tévedt. A látványtól megdermedt, aztán belemart a jeges rémület. A derengő fényben úgy tűnt, hogy a láda teteje résnyire megemelkedett, a fekete massza túlcsordult az oldalán, aztán tovább folyt az ajtóig és ki az ajtó és a küszöb közötti résen. János rájött, hogy előző este a ragacsos gömbtől jövő sugallatok hatására annyira belemerült a számításokba, igazolásokba, az apja által szorgalmazott kis Fermat-tétel fordítottjának vizsgálatába, hogy elfelejtette lelakatolni a ládát. Összeszűkült gyomorral ledobta magáról a takarót, magára rángatta a gatyáját, aztán úgy ahogy volt, mezítláb, félmeztelenül kirontott a folyosóra. A fekete, ragacsos, bugyborékolva csillámló csíkot követve a pitvarba jutott. A ragacs feldagadt, és a feketeség egyre szőrösebb lett, végül cirmos macskalábakká és egy remegő macskafarokká alakult. János öklendezve a szája elé kapta a kezét, és beszaladt a szobába a piszkavasért. Apja újfajta, a réginél sokkal hatékonyabb kályhát fejlesztett ki, ott is ilyen állt, és mellette a felhalmozott fa, meg a gyújtós. Felkapta a piszkavasat és futott vele vissza a pitvarba. Amikor odaért, a massza végéből egy véres, macskaalakú, vörösen forrongó húscafat lobogva nyújtózott az alacsony gerendák felé. A szája hangtalanul tátogott, mintha rettenetes kínjában a fájdalomtól megnémulva hangtalanul nyávogna, karmai kaparták a követ. János elsírta magát a szerencsétlen pára szenvedését látva, és kétségbeesetten böködni kezdte a fekete folyamot mögötte. Tudta, hogy nem sokat tehet, de úgy érezte, akkor is meg kell próbálnia. A fekete massza azonban foryogva, füstölve felfelé csúszott a piszkavason. János rémülten elengedte a vasat és mielőtt hozzáérhetett volna a massza, az utolsó pillanatban hátraugrott. A vörösen bugyborékoló macskahús újra fekete lett, és elkezdett visszahúzódni. János azt várta, hogy ott marad utána valami nyálka, mint a meztelen csigák után, és hirtelen megfordult a fejében, hogy Ilona biztosan bosszús lesz miatta, hiszen előző nap takarította végig a házat, de látta, hogy a feketeség nyom nélkül folyik vissza saját magába. Elszorult torokkal követte, és amikor belesiklott a ládába, gyorsan rácsapta a fedelet. Lelakatolni már sokáig tartott, mert a keze még mindig remegett. Aztán leült az ágya szélére és mélyeket lélegzett. Mire valamelyest megnyugodott, egészen világos lett a szobában. Felöltözött, és leült a kisasztal mellé, mert kora reggel tudott a legjobban gondolkodni és a legkönnyebben írni. De most megbénította a tudat, hogy alig egy méterre tőle ott van a láda. Mégis belemerítette a tollat a tintába, de ahogy leírta volna az első betűt, kopogtak az ajtaján. Ilona besurrant és félszeg mosollyal nézett rá.

– Azt akarom kérdezni, hogy nem látta-e a kapitány úr a Gergő macskáját. Mindig az a jószág ébresztette reggel, dorombolt neki, de ma nem ment be hozzá.

János nagyot nyelt, felkelt az asztaltól és zavartan egyik lábáról a másikra állt.

– Abban a formájában már nem – bökte ki végül, mire Ilona felkacagott.

– De körülményesen fogalmaz a kapitány úr!

– Csak igyekszem mindig az igazat mondani – felelte János, miközben már lázasan gondolkodott a megoldáson.

Ilona közelebb lépett hozzá, az arca szinte súrolta János arcát.

– Hát akkor mondja meg a kapitány úr, jöjjek-e ma este megint.

János keze lassan a lány derekára csúszott. Ilona mosolygott, a szeme ragyogott, János pedig egészen elmerült volna benne, ha odakintről nem hallatszik be az apja zsörtölődő hangja.

– Megyek már! – kiáltott ki Ilona, aztán kipördült János karjai közül, de még visszanézett rá mosolyogva, mielőtt kilibbent volna az ajtón. János utánament, és amikor beérte a szobában az apja mellett, akkor negy levegőt vett és bejelentette:

– Elköltözöm. Kimegyek Domáldra.

Azok ketten ugyanolyan döbbent, csalódott arcot vágtak.

– Hát nincs itt jó helyed, fiam? – kérdezte az apja és olyan neheztelés csendült a hangjából, amilyet János korábban csak a matematikai problémák feletti vitájuk alkalmával hallott.

– Dehogynincs – vágta rá János és valamiért Ilonára villant a szeme. – De akkor is jobb lesz mindenkinek, ha nem vagyok itt mindig.

Az apja követte a tekintetét, ránézett Ilonára, aztán vissza Jánosra, és elvörösödött.

– Igazad van – mondta aztán. – Felnőtt férfi vagy, lakjál csak inkább magadban. De azért ide bármikor jöhetsz. Napközben – tette hozzá és újra Ilonára nézett, összevont szemöldökkel.

János bólintott, sarkon fordult és visszament a szobájába. Nézte a ládát, aztán a kiváncsiságtól vezérelve óvatosan leszerelte róla a lakatot és felnyitotta a tetejét. Meglátta a bugyborékoló, fortyogó feketeséget, és biztos lett benne, hogy nem álmodta azt a hajnali jelentet. Gyorsan becsukta a ládát és visszalakatolta.

Domáld

tovább növekszik fejlődik tanul

A ládát még azelőtt kivitette Domáldra, hogy ő maga kivitte volna a többi holmiját, és még azelőtt, hogy a nagybátyja, Bolyai Antal által ajánlott lányt, Kibédi Orbán Rozáliát felfogadta volna. Úgy egyeztek meg, hogy Rozál kitakarít, rendet rak a tizenkét holdas domáldi birtokon és a házban, és megfőz, mire János megérkezik. A lány a huszas évei elején lehetett, kerek volt, barna, kóródszentmártoni. János nem is nagyon törődött vele, hogy kicsoda-micsoda, megbízott a nagybátyja ítéletében, és azt gondolta, tulajdonképpen mindegy is, ki fogja gondját viselni, csak legyen dolgos és hagyjon neki békét, hogy a matematikával foglalkozhasson. Nem is gondolt rá, csak akkor jutott eszébe, mikor Domáldra mentében áthajtott a szekérrel a Kis-Küküllő hídján, mert tudta, hogy a Kibédi Orbán család, és így az új gazdasszonya is a híddal pontosan szemben álló kúriában lakik. Este volt már, mire kiért Domáldra, és meglepődött, hogy Rozált még ott találja. Most alaposabban megnézte magának. Hiányzott belőle Ilona játékossága, de fiatal volt és erős, szemmel láthatóan az igazi, nyakas, kemény székely fajta. A lány elé tette a vacsorát, és odaült ő is az asztalhoz. Nagy, barna szemekkel vizsgálgatta Jánost, és semmi jelét nem adta, hogy haza akarna menni. János kezdett zavarba jönni, de nem akarta elküldeni, nehogy gazdasszony nélkül maradjon. Amikor végzett a vacsorával, megköszönte és bement a szobájába. Megmosdott, hálóruhát vett és már éppen felhajtotta a dunnát az ágyon, amikor Rozál kopogott és bejött a szobába.

– Baj van? – kérdezte János és megint kényelmetlenül érezte magát Rozál fürkésző tekintetétől.

– Nincs – mondta a lány és felvetett állal nézett rá, úgy, hogy János tudta, bármivel áll is elő, az már el van döntve. – Gyereket akarok a kapitány úrtól. Azt akarom, hogy olyan okosak legyenek a gyerekeim, mint maga.

János elkerekedett szemmel nézett a lányra, aztán zavarában elnevette magát. Lesütötte a szemét és a kezét kezdte vizsgálni.

– Nem éppen azért jöttem Domáldra, hogy családom legyen. Ráadásul... – elhallgatott, mert rájött, hogy nem volna helyes Rozálnak kifejteni a szerelemről meg a testiségről és az önmegtartóztatás dicséretes voltáról szóló nézeteit, és a lány eltökéltsége miatt fölösleges is. Amennyire bosszantotta, hogy alig menekült el az egyik nő elől, máris egy másik akar befeküdni az ágyába, ugyanannyira izgalmasnak is találta Rozál merészségét és azt a hideg, józan számítást, amivel éppen őt találta meg magának.

– Kössünk egyezséget – ajánlotta Rozál. – Maga csinál nekem gyerekeket, én meg gondoskodom itt mindenről, hogy tudjon a matematikával foglalkozni.

János ránézett, belemerült a határozott, nagy, barna szemekbe. A lány valami olyan makacsságot, hajlíthatatlanságot sugárzott, ami egyszerre volt taszító és vonzó. János biztos volt benne, hogy ők ketten csak marni tudnák egymást, de abban is, hogy ez elkerülhetetlen. Hát, ha meg kell adni az Istennek, ami az Istené, a császárnak meg ami a császáré, akkor a nőknek még inkább meg kell adni, amit akarnak, egyszerűen azért, mert ez a világ rendje, tehát így helyes – gondolta János.

– Ha gyereked lesz tőlem, el kell, hogy vegyelek.

Rozál vállat vont.

– Hát akkor majd elvesz.

Rozál közelebb lépett és János vállára tette a kezét.

– Ne féljen a kapitány úr, nem vagyok már szűz.

János megint elnevette magát.

– Nem is téged féltelek, hanem magamat.

– Nem fogom összetörni.

János megérezte a vállán Rozál kezének súlyát, megérezte a teste melegét a ruhán keresztül, és megérezte a vágyat saját magában. Megadóan csóválta a fejét.

– Hát jól van. Ha utána nyugtom lesz és csinálhatom, amit akarok, akkor rendben van.

Reggel nem is tudta hol van, csak amikor meghallotta, hogy Rozál hangosan, de tisztán énekel odakint a konyhában. Egy pillanatig azt hitte, csak álmodta, hogy a lány nála volt az este, de aztán eszébe jutott minden, ami köztük történt, és az egyezség, amit kötöttek. Furcsa módon elégedett volt, még ha sejtette is, hogy talán nem egészen olyan lesz az ő együttélésük, ahogy azt most ki-ki elképzeli. Felöltözött, két órát molyolt a domáldi birtok ügyeivel, terveket készített és számadásokat, csak utána ment ki reggelizni. Rozál jókedvűen tette elé az ételt, János pedig körbejárt a házban, miután evett. Minden tiszta volt és rendezett, és amikor visszatért a szobájába, hirtelen beléhasított a felismerés, hogy valami hiányzik.

– Te Rozál.

A lány bejött utána és megállt az ajtóban.

– Igen?

– Volt itt egy láda, öreg, kopott, katonai. Hol van?

– Kidobtam.

Jánost kiverte a víz.

– Hogy mit csináltál?

– Azt hittem, valami macskát zártak bele, mert olyan keserves nyávogást hallottam belőle, mintha nyúznának valami szerencsétlen cirmost. De csak valami ragacs volt benne, meg miután kinyitottam, az oldalán folyt le valami bűzös mocsok, hát nem fogom én azt suvickolni! Épp itt volt a Nicu a szomszédból, erős, mint a bika, ketten kicipeltük hátra a régi kút mellé, azt mondta, majd ő felhasogatja, ha lesz érkezése, jó lesz neki tüzelőnek még olyan ragacsosan is.

– Mikor volt ez?

– Tegnap reggel, azt mondta, pár nap múlva eltünteti.

János lélekszakadva rohant ki a birtok végébe, a kúthoz. A láda egyben volt még, a teteje viszont résnyire nyitva volt, a lakat eltűnt róla. János kétségbeesetten kapkodta a tekintetét, és próbálta kitalálni, hol lehet a gömb, vagy a nyúlós massza, vagy akármilyen alakban legyen is. Aztán meglátta, hogy a kút mellett a fű helyén hamu van, és hogy a néhány méterre álló gyümölcsfák szürkék, halottak, pedig éppen virágozniuk kellene. A kicsit távolabb lévő gesztenyés is elhalt. Ki kell majd vágni, hátha még el lehet adni a fát. Jánost elöntötte a félelem, óvatosan a kúthoz araszolt. Ahogy belenézett, madárcsontokat látott benne, egy döglött birka felhasított és félig megemésztett tetemét, és a jól ismert fortyogást. A szemébe könnyek gyűltek, sajnálta a madarakat és a birkát. Meg a fákat is.

– Kerítek egy nagyobb ládát és elzárlak – mordult rá a masszára, aztán visszasietett a házhoz.

Fel sem tűnt neki, hogy Rozál kint állt a kapuban, mellette a szülei. Foghegyről odaköszönt nekik, azok pedig hümmögve viszonozták. János látta, hogy Rozál dühösen rágja az ajkát, de semmivel sem foglalkozott, csak azzal, hogy kerítsen valahonnan egy nagyobb ládát.

– Elvisszük a lányunkat – szólt utána Rozál apja.

János legyintett, az a három ember csak zavarta.

– Hát vigyék, ha úgy látják jónak – mondta, és elsietett, mert rájött, hogy nem láda kell, hanem hordó, kibélelve.

Marosvásárhely

fejlődik tanul feldolgoz

A Kövecses utcában bérelt szobát és a konyhakert egy részét, hogy a napi két órányi kertészkedést, amit mindenki számára a boldog élet alapvető feltételének tartott, véghez tudja vinni. A hordót az asztal mellé tette, nehezékkel, és gondosan ügyelt rá, hogy visszazárja, ha befejezte a munkát, akár éjjel, akár hajnalban, akár koradélután került erre sor. Domáldon nehéz volt rávenni a masszát, hogy sűrűsödjön be a hordóba, de János gondolatban levezetett neki néhány egyenletet, és azok segítségével elmagyarázta neki, hogy mit kell tennie. Azóta könnyebben szót értett vele, még akkor is, ha néha bégetést vagy károgást vélt hallani a hordóból. A feljegyzései és a számításai egyre szaporodtak, ahogy az apjának írt levelek is. A papír, amit még apja házából hozott magával, hamar elfogyott. Mikor már sem a borítékokon, sem előfizetési felhívásokon, sem semmi egyében nem maradt már hely a számításaihoz, belátta, hogy nem halogathatja tovább a vásárlást. Bosszúsan kelt fel, behúzta a spalettákat, hogy ne tűzzön a ládára a nyári nap, aztán megindult Vásárhely utcáin, és végigjárta a szatócsboltokat, hogy megvegye, amire szüksége van. Almazöld papírt, tollat, és jó fekete, nem fényes, tartós tintát. Meglepődve vette észre, hogy egy új bolt is nyílt a városban, amióta nem járt ezen a környéken. Reménykedve lépett be az ajtón, hátha a német felirat azt jelenti, hogy a választék is nagyobb, és a portéka minősége is jobb, mint az örményeknél vagy a zsidóknál. A boltos magas volt, széles vállú, meglepően elegáns ruhában, furcsa frizurával. Baloldalt választotta el a haját, az arcát pedig csupaszra borotválta. Széles álla és nagy, görbe orra volt, értelemtől csillogó, hatalmas barna szeme. Barátságosan kezet nyújtott Jánosnak, amikor az belépett a boltba.

– Üdvözlöm, a nevem Bruno Branstetter – szász akcentussal ugyan, de magyarul beszélt.

– Jó napot. Bolyai János nyugalmazott császári és királyi mérnökkapitány. Ugye van papírja?

– Persze hogy van – a boltos az egyik polcra mutatott, ahol feltekerve sorakoztak a sárga és a kék színű lapok.

János csalódottsága kiült az arcára.

– Valami baj van? – kérdezte Branstetter.

János egy ideig hallgatott, amíg legyőzte magában a jelentéktelen probléma felett érzett bosszúságát, és csak utána válaszolt.

– Igazából nincs, hiszen van papírja. Csak... én a halovány, éretlen almazöldet szeretem a legjobban, arra írok a legszívesebben. Sehol nem kapok, és azt reméltem, itt majd lesz.

Branstetter a szája elé tette a mutatóujját és gondolkodott.

– Várjon egy kicsit – mondta aztán és eltűnt a bolt hátsó részében. Kis idő múlva pár halványzöld lappal tért vissza.

– Sajnos csak ennyi van, de ezt ajándékba adom. Legközelebb pedig hozok magának egy egész koncot. Szüksége van még valamire?

János gyermeki örömet érzett az almazöld papír láttán, de aztán felocsúdott.

– Igen – mondta – viszek sárgát. Meg kéket is. Olyan hamar elfogy.

Branstetter leemelt egy adag papírt.

– Mire használ el ennyi papírt egy nyugalmazott mérnökkapitány?

– Matematikus vagyok. Geométer.

– Ó. Nincs egy kicsit... elszigetelve?

János felnevetett.

– De igen. De azért így is megteszem, amit tudok, azért, hogy az emberiség hasznára legyek.

– Az egész emberiség hasznára?

– Úgy van. Mivel a társas kapcsolatok az egész világra kiterjednek, ezért nem lehet kevesebb a cél, mint az egész emberiség boldogulását előidézni.

Branstetter elgondolkodva hümmögött.

– És mivel lehet az egész emberiség hasznára lenni? – kérdezte aztán. – A matematika keveseket érdekel és még kevesebben fogják fel.

János egészen fellelkesült. Sok év óta először fordult elő vele, hogy apján kívül mással is megoszthatta gondolatait, annak meg már éppen az idejét se tudta, mikor beszélgetett valakivel az egyéb terveivel kapcsolatos kérdésekről. Még valamikor kadétkorában, Bécsben. Megpróbálta pontosan megfogalmazni, mi is foglalkoztatja az utóbbi időben.

– Az egyes emberek, a közösség, a társadalom összefüggései... az erkölcsös boldogulás kérdései... szeretném megtalálni, megfogalmazni, és a világ elé tárni a teljes és hamisítatlan igazságot, mind a matematikát, mind a társadalmi erkölcsöket érintően. Ez nagy munka, nem is fogtam még hozzá igazán, mert előbb ki kellene alakítanom hozzá a teljes rendszert és már a kész művet megírni. De azért le kell írnom már most, ami eszembe jut. És van még egy nehézség. Hiába tudom fejben, hogy mit akarok mondani, ezt olyan sokféleképpen tudnám elmondani, és olyan sokat örlődöm azon, mi lenne leghasznosabb az olvasónak, hogy a végén túlburjánzik az írás a papíron, mint a rosszindulatú gaz a tarlón, és minél többet írok le, keresve a tökéletes megfogalmazást, az egyetlen odailló szót, annál kevésbé tökéletes és annál kevésbé pontos meg odaillő. A végén már úgy hemzsegnek a szavak a papíron mint a férgek a romlott húsban – mély levegőt vett. – Szóval a papír gyorsan fogy. A matematika más – tette hozzá. – Ott éppenséggel túl töményen fogalmazok. Nem is érti igazán más, csak egy fortyogó gömb – jutott eszébe, de ezt már nem mondta ki.

Branstetter elismerően bólogatott.

– Ez igazán szép és nemes cél. Kár, hogy nincs se boldogság és igazság a világon. Vagy ha igen, hát többféle igazság van és legfeljebb elégedettség. Legalábbis ezen a világon.

János nyelt egyet és sűrűn pislogott egy ideig.

– Maga tisztában van azzal, hogy létezhetnek egymás mellett külön világok? Hogy az euklideszi és a nem euklideszi geometria nem zárja ki egymást, csak éppen van ahol ez, van ahol meg amaz érvényes? És hogy a kettő együtt alkotja a tér abszolút igaz tudományát? – kérdezte lelkesen, aztán gyanakodva nézett körül. Attól tartott, ha valamelyik vásárhelyi jóismerőse meghallja, miről beszélgetnek, bolondnak fogja tartani. Rosszabb esetben még az apjának is elpletykálja, aztán majd hallgathatja az öreg szemrehányásait és dagályos, irodalmi cifrálkodásokba bújtatott semmitmondó intelmeit arról, hogy ne viselkedjen botrányosan.

Branstetter szégyenlősen vállat vont, látszott, hogy nem érti a kérdést.

– Hát… azért ezt nem mondanám. Be kell vallanom, nem véletlenül hagytam fel bizonyos tanulmányokkal. Mivel meghaladja a képességeimet, ez a kérdés valódi mélységében nem foglalkoztat, inkább csak rémületet kelt bennem. Hogy őszinte legyek, igazán semmilyen kérdés nem foglalkoztat, én inkább csak… szemlélődöm. Ha valaki kutat, az azt feltételezi, hogy mind a kutatónak, mind a kutatott tárgynak jelentősége van. Hogy fontos. Márpedig semmi sem fontos. Maga a térrel foglalkozik. Látja, hogy milyen messze vannak a csillagok, hogy milyen nagy ez a világ. Ha nem innen nézünk oda, hanem onnan ide, akkor ugyan mi fontosat és jelentőset találhatnánk itt? Minden csak... perspektíva kérdése.

János megütközve nézte ezt a furcsa, különc figurát, és minden viszolygása és ellenérzése dacára közelebb érezte magához, mint bárkit a földijei közül.

– Valami csak van, ami értelmet ad a létezésének, nem? Máskülönben nem szatócsboltja lenne, hanem már felvágta volna az ereit.

Branstetter felnevetett.

– Nem, nem, kapitány úr. Az öngyilkosság is olyasvalami, aminek az emberek jelentőséget tulajdonítanak, fontos üzenetnek tartják. Márpedig én nem ringatom magam illúziókban, ami a saját fontosságomat illeti. De azért... van abban valami, amit mond. És azt hiszem, ez a közös bennünk. A szándék, hogy törődjünk embertársainkkal. Maga az egész emberiséget akarja boldogítani, én viszont beérem azzal, ha néha egy-egy személyt a magam szerény eszközeivel segíthetek. Néha biztatok egy öreg embert, vagy egy bizonytalan idős hölgyet, egy kedvetlen ifjút, vagy egy, az oktatás körülményeitől megfosztott személyt. Ilyenkor úgy érzem, hogy nem vagyok azért teljesen haszontalan.

– De a mindennapi jócselekedetek csak az alapja az életünknek – vágta rá János, egészen kipirulva a beszélgetés lehetőségétől. – Ennél tovább kell mennünk. Nyilvánosságra kell hoznunk, mindenki számára nyilvánvalóvá tenni, hogy hogyan érhető el az általános boldogság és megelégedettség. Honnan tudják meg mindezt az emberek, ha nem osztjuk meg velük?

Branstetter megint hümmögött, oldalra biccentett fejjel gondolkodott egy darabig.

– Nem tudhatjuk, mi a teljes igazság. És ha tudnám is, kevés az esély rá, hogy mindenkihez eljut.

János bólogatott, de nem annyira egyetértésből, mint inkább a vitától fellelkesülve.

– Ha valami nem jut nyilvánosságra alkalmas időben és helyen, illő körülmények között, célszerűtlen és céljavesztett lesz, nem tudja kiváltani azt a hatást, amit el kellene érnie. Arra kell törekednünk, hogy elérjük a nyilvánosságot. A lehető legnagyobb nyilvánosságot.

Banstetter lemondóan csóválta a fejét.

– Az egyéni dicsőség, az elismertség engem nem érdekel.

– Engem sem az érdekel – vágta rá János. – Az elismerés és a nyilvánosság nem a személyem miatt fontos. Hanem mert ennek hiánya megfosztja az embereket a boldogulás lehetőségétől.

– Én ezt másképp gondolom. Bőven megelégszem azzal, ha a szűk környezetemnek segíthetek. Nem számít, ha senki nem hall majd munkámról, vagy ha csak a gondoktól sújtottakat és a hozzám hasonlóan középszerűeket éri el a híre. Eglszen biztos, hogy a kevésbé szerencsés helyzetűek boldogságának növelése helyes cselekedet; és ha kedves, segítőkész és türelmes vagyok, pont olyan igazul teszek hozzá a világ alapvető békéjéhez, mint az, aki szélesebb körű lehetőségeivel előmozdítja az emberiség tudását és civilizációját.

– Akkor hát mégsem tartja fölöslegesnek az életét?

Branstetter szeme felcsillant.

– Dehogy. Az emberi élet nem fölösleges, hanem jelentéktelen, a kettő között óriási a különbség. Senki sem fölösleges, ha javítani tud mások kedélyén. Amikor képes vagyok hálás mosolyt csalni mondjuk egy megfáradt matematikus gyermeteg ábrázatára, az a legjobb bizonyíték rá, hogy meg tudok tenni ilyesmit. Ezért fogok legközelebb rengeteg almazöld papírt hozni magának. Ezzel nem csak magának szerzek örömet, hanem talán a tudományt is előbbre viszem, ki tudja. Jelentéktelennek jelentéktelen vagyok. Jelentéktelen és középszerű. De semmiképpen sem fölösleges.

János komoly arccal nézett Branstetter szemébe.

– Én pedig bebizonyítom magának, hogy van igazság, ráadásul az igazság ismerete elvezet a boldogsághoz. Mindenkit. Csak ki kell dolgoznom részletesen az erről szóló tanaimat és el kell terjesztenem az emberek között. Ebben is segíthetne.

Branstetter széttárta a karját.

– Rajtam ne múljon. Hozok almazöld papírt, hogy legyen mire írnia. Meg fogom keresni, ha beszereztem a papírt, Vásárhely nem olyan nagy, hogy ne találjam meg. És akkor megmutathatja azt is, mennyire jutott az általános boldogsághoz vezető igaz tanokkal.

– Köszönöm – mondta János és kezet nyújtott a magas férfinak. – Isten áldja.

Branstetter őszintén mosolygott rá és megszorította a kezét.

– Magát is, kapitány úr.

Domáld

Das Glück geb’ Ihnen den goldnen Kranz

Der Ruhm geb Ihnen die Sternenkrone

Und dann beglück die Liebe Sie

Mit Ihrem schönsten-edelsten Lohne.

Fortun’ geb’ Ihn’ den goldnen Kranz

Fama Uran’ ens Sternenkron’

Dann unfang die Liebe Sie

Mit Ihrem schönst’ Myrthenkranz.

János áthajtott a hídon az őszi esőktől megáradt Kis-Küküllő felett, és amikor a tekintete Rozálék házára tévedt, megállította a lovat. Elgondolkodva nézte a kezében a kantárt, aztán leszállt a szekérről. Ellenőrizte, hogy a hordó megfelelően le van-e zárva, jól tartják-e a kötelek. Az őszi munkák miatt muszáj volt visszatérnie Domáldra, de nem merte otthagyni a masszát őrizetlenül, és még kevésbé merte volna a szállásadójára bízni a hordó felügyeletét. Amikor meggyőződött róla, hogy a hordó biztonságban van, besétált a házba. A pitvarba ment, azután a szobákat nézte végig, de nem talált bent senki, végül a konyhában látta meg a lányt, a hóna alatt a tejesbödönnel épp akkor jött be az istállóból.

– Jó reggelt, Rozál.

Rozál megtorpant, úgy nézett Jánosra, mintha szellemet látna.

– Hogy jött maga ide?

– Szekéren.

Rozál letette a bödönt az asztalra és elkezdte leszűrni a tejet.

– És ugyan minek?

– Hát... – János hirtelen maga sem tudta a választ. – Úgy volt, hogy együtt fogunk élni.

Rozál letette a szűrőt és ránézett.

– Magának valami finom úrikisasszony kéne. Aki tud írni, olvasni, meg csüng a szaván, mert legalább egy részét érti annak, amit mond.

János egy pillanatra elkomorult. Eszébe jutott Fanni, a Blumensprache, meg az aradi beszélgetéseik. Biztosan férjhez ment már azóta, és biztosan nem őrizgeti, nem farigcsálja azt a verset, mint János. Meséket olvas a gyerekeinek, és János csak egy megfakult emlék, akiről nem is beszél már senkinek. Fanni is csak egy emlék, mégha eleven és fájó emlék is. Rozál viszont hús-vér nő, akit nem csaphat be.

– Lehet. De neked tettem ígéretet.

– Na és aztán. Ilyenek az emberek. Ígérgetnek, ha éppen úgy adódik.

– Én megtartom a szavam. Tisztességes akarok lenni. Ez mindennél fontosabb.

Rozál egy ideig vizsgálgatta Jánost. Aztán megrázta a fejét.

– Nem vagyunk mi egymáshoz valók. Nem lesz ennek jó vége.

János vállat vont.

– Nem. De ha meg sem próbáljuk, és megszegjük az egyezségünket, az adott szavunkat, akkor mással sem leszünk tisztességesek, és akkor legközelebb sem lesz jó vége. Épp annyi esélyünk van nekünk egymással, mint másvalakivel – János kinyújtotta felé a kezét. – Gyere velem vissza Domáldra.

– A szüleim nem akarnak majd elengedni.

– Nem fogom megkérdezni őket.

Rozál eltátotta a száját.

– Megszöktet? A császári inzsenyőr kapitány úr engemet?

– Szűrd le a tejet és menjünk.

Rozál gyors, határozott mozdulatokkal befejezte a tejjel való foglalatoskodást, elpakolt mindent, aztán megfogta János kezét, és rámosolygott.

– Mehetünk.

János visszamosolygott rá és kézenfogva szaladtak ki a házból. Mikor felszálltak a szekérre, már nevettek, kacagtak mind a ketten. A szekér vidáman zötyögött velük Domáld felé, az ősztől színes fák ragyogtak a meleg fényben. Hátul a hordó mélyén feketén fortyogott a rettenet.

Domáld

Boldog addig egyik fél sem lehet: míg az egyik a másikon kül-erőszakot követ el; mind addig sem: míg a folytatott élet áldozatokal jár, azokba kerül: amennyiben az áldozat is némi csinosabb kül-erőszakkal jár, tudniillik vagy az el-mulasztás miatti szégyen s gyalázat félelméből vagy dicsészetből vagy más mellék-okból ered. (Bolyai János kézirata)

János nem haladt a munkáival, mert az idő hidegebbre fordultától sokat betegeskedett, és még többet veszekedett Rozállal, aki ímmel-ámmal ugyan, de mégiscsak ápolta. A lány a hordó miatt is addig pörlekedett vele, hogy amikor János valamelyest jobban lett, fogta a hordót és hátragurította a halott gesztenyéshez. A nehéz hordó széles utat vájt előtte a térdig érő, ropogós hóba. Lihegett és folyt róla a víz, mire odaért, a mellkasát nyomta valami, a fájdalom végigkúszott meggyötört testén. A kút mellett aztán felállította a hordót, és óvatosan levette a tetejét. A massza gömb alakú volt, olyan sűrű, hogy szinte Jánost is magába szippantotta, aki riadtan hátrált el. Már bánta, hogy engedett Rozálnak. Így nem tud a masszával matematikai kérdésekről társalogni, vagy ha mégis, hát nem fogja tudni feljegyezni, mit sugall neki a gömb. Ráadásul kockázatos elengedni. János bosszúsan elindult, hogy mégis visszazárja a hordót, amikor a dongák recsegve szétfeszültek, pozdorjává törve hulltak a hóba, ami sisteregve párolgott el a kicsapó hőtől. A bélésnek használt szalma forró víztől nehezen is kavargott a levegőben körülötte. Aztán a gömb olyan gyorsan nyúlt meg és iramodott el, hogy Jánosnak futnia kellett utána, ami nem volt könnyű a nagy hóban, a fortyogó hólébe pedig nem mert belelépni, mert félt, hogy tönkreteszi a csizmáját. Így aztán jócskán lemaradt mögötte. A massza a szomszéd telekre tartott, és János egyre kétségbeesettebben próbálta utolérni, bár fogalma sem volt, hogyan állíthatná meg. A pajtából aztán keserves bőgés hallatszott, mire odaért. Feltépte az ajtót, ami alatt befolyt a massza és a látványtól földbe gyökerezett a lába. Nicu tehene félig már eltűnt a fekete gömbben, ott, ahol a fekete massza rácsorgott, vörösen izzott a húsa. A szerencsétlen pára rettenetes kínok között vergődött és bőgött, mellső lábaival kaparta a földet, próbált menekülni. János elsírta magát. Egy ideig tehetetlenül zokogott a szerencsétlen állat szenvedését látva, aztán meglátta a vasvillát a sarokban. Felkapta és böködni kezdte vele a masszát, de a fém sisteregve elmerült a tömény feketeségben, ami lassan végleg magába olvasztotta a tehenet. János lihegve, a könnyeit törölgetve görnyedt a massza fölött, egész teste remegett, folyt róla a víz és rázta a hideg. A gömb pedig lassan a feketéből lilás-vöröses, tehén alakú, csipkés szélű húsmasszává alakult, aztán az egyik fele újra csillogó fekete massza lett, a másik fele pedig egy hosszában félbevágott tehén, de olyan élő és eleven, hogy ha nem türemkedett volna ki a túloldalon a fekete, fortyogó anyag, János nem tudta volna megkülönböztetni a nemrég még valóban élő jószágtól. A látványtól felfordult a gyomra, a szája elé tapasztott kézzel öklendezett. A gömb a másik felét is tehénné alakította, de abból a részéből birkaláb és macskafarok meredeztek elő, meg varjúszárnyak. János görnyedve, zokogva hányt a pajta sarkában felhalmozott szénába, aztán kimerülten a falnak dőlt. A szeme sarkából, rettegve nézett oda, ahol az ocsmány lény volt. János látta, hogy lassan visszaalakul fekete, ragacsos masszává, a mélyén meghatározhatatlan színű fények villództak.

– Miért... miért csinálod ezt? – suttogta János, mire a gömb panaszos tehénbőgéssel válaszolt. János megértette.

– Keresed a tieidet. Tudom. De akkor is... kegyetlen vagy.

A gömb felől újabb tehénbőgésre emlékeztető hang jött. János elhúzta a száját.

– Persze, én is megeszem a marhát, de nem élve és nem kínzom meg előtte.

Ezúttal nem érkezett válasz. János felmarkolta a még mindig füstölgő vasvillát.

– Itt nem maradhatsz – mondta a gömbnek és felé bökött a villával. – Beviszlek Vásárhelyre és bezárlak a szekrénybe. Ha azt akarod, hogy megkeressem a többieket, akkor mostantól nem ehetsz meg semmit.

Nem várta meg, hogy a gömb válaszol-e. Elhessegette a vasvillával a saját birtoka felé. Nagy üggyel-bajjal kipányvázta a szekeret, és megvárta, hogy a gömb szétolvadjon, aztán befolyjon a ponyva alá. Folyt róla a víz, érezte, hogy dagad a lába, össze-vissza kalapál a szíve és hasogat a feje.

– Megint? – nézett rá csípőre tett kézel Rozál, amikor térdig havasan megállt a pitvar közepén és bejelentette, hogy pár napig Vásárhelyen lesz és azonnal indul. – Többet van a városban, mint itthon. Mi a csudának jár annyit oda?

János nem akart veszekedni. Amúgy is nehezére esett a folytonos magyarázkodás, a számadás, hogy mit miért csinál, hiszen Rozálnak tudnia kellene mindezeket. Azért megy a városba, hogy dolgozni tudjon, meg írni, és azért marad ott, mert az utazás fárasztó, és azért nem meséli el neki mindezt, mert az is fárasztó. Ráadásul a betegségei miatt nem is volt a városban annyit, mint szeretett volna, és így is olyan keveset haladt a munkájával. Neki minden domáldi ügy intézése áldozat. Mit nem lehet ezen megérteni? De most még reszketett is a korábban átéltektől.

– Dolgom van – vetette oda, és észrevette, hogy összekoccan a foga.

– Dolga van, dolga van... Nekem meg a nyakamba szakad az egész ház, meg a kert, az udvar, az állatok, meg a szolgálóknak is én nézzek e körmére, aztán sose tudom, mikor jön, meg hogy ad-e pénzt és mennyit. Aztán meg azt mondja, hogy nincsen. Hát volna éppenséggel, ha itthon maradna és nem kellene lakást bérelni Vásárhelyt. Ha meg itthon van, akkor meg úgy járkál, mint valami holdkóros, motyog maga elé. Semmi hasznát nem veszem. Még bolondabb, mint az apja.

– Majd jövök – mondta János, azzal kilépett az ajtón és otthagyta Rozált, hogy magában zsörtölődjön.

Marosvásárhely

még egész katonai ingénieurs-hadnagyi teljes parádéban levett melyképemet is, bizonyos atyámtóli méltatlanság s arra következett méltatlankodás (indignatio) következésében öszveszaggattam: annyira nem vágytam az afféle, mások által vadásztatni szokott, külső halhatatlanságra (Bolyai János kézirata)

Branstetter nem jött, János egész télen hiába várta. A fekete massza elfoglalta a Poklos utcában bérelt új szállásán az egész nagy szekrényt, amit magának csináltatott még előző évben, így a ruháit a székén tartotta, tiszti kalapját meg az asztalon, emiatt aztán egészen nagy küzdelem volt írni. Annyit maradt Vásárhelyen, amennyit csak lehetséges volt a domáldi ügyek rendben tartása mellett. Mivel a városban volt, apját is igyekezett meglátogatni, a gömb miatt csak rövid időt töltött nála, annál is inkább, mert Ilonát kerülte, Gergő zavarba hozta, az apja meg folyton felbosszantotta valamivel. Nem tetszett neki, hogy János máshol lakik, mindenben talált valami kivetnivalót, de a legszörnyűbb az volt, hogy Rozált szidta és átkozta megállás nélkül.

– Ha legalább szép lenne, megérteném, hogy miért vagy vele, akármilyen megátalkodott egy Xanthippé is – morogta az öreg, miközben a kályha mellett ücsörögve szívta a Gausstól ajándékba kapott pipát. – Dehát ez az asszony rút, mint az ördög.

– Ne túlozzon már, apám – mondta János, és érezte, hogy forrni kezd benne a düh, amiért az apja megint megkérdőjelezi a döntéseit. Egyedül az ő dolga, hogy miért van együtt Rozállal, még akkor sincs joga senkinek beleszólni ebbe, ha történetesen igaza van. Talán ha nem kellett volna ennyire ragaszkodnia a saját döntés jogához, már régen elküldte volna az asszonyt. – Nekem szép.

Az apja legyintett.

– Neked minden nő szép, fiam, mert nem nézel magadra. Az a ronda némber úgy néz ki melletted, mint a meztelen csiga a virágszirmon. Pedig a te ábrázatoddal százszor külömbet kaphatnál, hát ha nem tudod, milyen nő lenne való hozzád, nézd csak meg a mellképedet, hát úgy nézel ki rajta, mint a görög istenek, ha másért nem is, ezért évszázadokig emlegetni fognak, hát te vagy a legszebb férfi egész Erdélyben.

– Ugyan apám, mit számít ez? Anyám is szép volt, és most pont úgy rohad a földben, mint ahogy mindegyikünk fog.

Az apja sértődötten húzta fel az orrát.

– Ne beszélj így az anyádról.

János érezte, hogy lassan nem fog tudni uralkodni magán. Felpattant, a nyakán kidagadtak az erek. A keze ökölbe szorult.

– Úgy beszélek az anyámról, ahogy nekem tetszik, merthogy az én anyám. Azzal a nővel élek együtt, akivel nekem tetszik, mert az én asszonyom. Apám meg örüljön neki, hogy szép vagyok, csak tartsa meg magának, mert ezzel éppen semmit nem érek el és az égadta világon semmi haszna nincsen.

– Nekem meg éppen a feleségem volt az anyád, te meg a gyerekem vagy és el kell tűrnöm, hogy egész Vásárhely attól hangos, hogy te csak úgy összeálltál egy ilyen mihaszna némberrel.

– El fogom venni.

– Na persze. Sose lesz annyid, hogy összeszedd a kaucióra valót.

– Hát ha apám nem adja ki az anyai örökségemet, tényleg nem.

– Az nem a te örökséged, hanem a Gergőé.

– No az öcsémet meg aztán végképp ne hozza ide apám.

– Érdekel is téged a családod.

– Igenis érdekel! – ordította János, és hogy ne tegyen olyat, amit utána egész életében szégyellne, kirohant a szobából, leemelte a kardját a falról és az anyja szobájába ment. Ott volt a falon a mellkép, rajta katonai mérnök hadnagyi díszegyenruhában János. Megtorpant a kép előtt, egy pillanatra valóban szépnek látta magát. Aztán mintha mozgást vett volna észre rajta. Közelebb lépett hozzá, és akkor meglátta, hogy a szeme helyén kövér kukacok ficánkolnak, a haja tekergő kígyók tömege, a szájából disznóagyarak állnak ki. Egy Gorgó, aki Hádész birodalmának kapuját őrzi. A hátán végigfutott a hideg, a félem helyét átvette az elkeseredett harag. Megmarkolta a kardját és egyetlen csapással kikanyarította a képet a rámából, ami leesett a földre. A kígyók sziszegve széledtek szét alóla a szobában, János hörögve, dühösen vagdalta őket a kardjával, a kövér fehér kukacokat a csizmája sarkával taposta. Aztán egyszercsak észrevette az apját, aki a rémülettől némán, döbbenten állt az ajtóban. János lihegve felegyenesedett. A mellképe szétszaggatva hevert a földön, ahogy lenézett rá, már csak a meggyalázott vásznat látta.

– Nem a szépségemmel akarok megmaradni az emberek emlékezetében – károgta kifulladva, aztán otthagyta a döbbenettől még mindig szótlan apját és elment a Poklos utcába. A kimerültségtől ágynak esett, a betegsége újra elhatalmasodott rajta. Abban bízott, hogy hamarabb meggyógyul a birtokon, ha megjön a koranyári jóidő és Rozál is gondját viseli, így aztán visszavitette magát Domáldra. A szekrényt otthagyta bezárva a szállásán, a szállásadójának megtiltotta, hogy bárki belépjen a szobájába, és folyamatosan rettegett, hogy amíg ő Domáldon lábadozik, a gömb ki fog törni a rabságból.

Domáld

Ahogy Rozál csípőre tette a kezét, János már tudta, mi következik. A szemrehányás és pörölés amiatt, hogy ő már megint visszamegy Vásárhelyre. Oda sem figyelt.

– ...aztán meg majd megint idehozzák nekem félholtan, én meg ápoljam a kapitány urat.

János úgy érezte, nem bírja tovább a hazugságot.

– Akarod tudni, miért járok annyit a városba? – kérdezte, amikor Rozál végre elhallgatott. A lány összehúzott szemöldökkel nézett rá, a szemében mintha megcsillant volna egy könnycsepp.

– Csak el ne mesélje nekem, miféle némberek környékezik meg folyton. Akármilyen állhatatlan meg beteges, még így is olyan szép ember és vonzó, hogy biztosan úgy mennek magára a nők mint a lepkék a fényre.

János elpirult a dicséret hallatán; ami apjától bosszantotta, egy nőtől jól esett. De esze ágában sem volt elmesélni, miféle némberek környékezik meg Vásárhelyen, ha kiteszi a lábát a szobájából, így csak fáradtan megrázta a fejét.

– El foglak venni feleségül, ha megszerzem a kaucióra a pénzt, mondtam már. Nem járok más nőkhöz és hozzám se jön senki. Megkérdezhetsz akárkit a városban, még az apámat is.

Azt már nem tette hozzá, hogy épp eléggé szégyelli magát, ha Rozál a veszekedések után bemegy hozzá békülni, ő meg nem bír neki nemet mondani, nem fogja tetézni a vétkeit azzal, hogy más nőket is magához engedjen Vásárhelyen. Ezt a döntést azért megkönnyítette a masszával telt szekrény is. Egy ideig feszült csönd töltötte be köztük a teret, idegesen rezgett a levegő a konyhában, az asztalon világított a vászon.

– Na, most akkor elmondja vagy sem? – mordult fel végül Rozál, az összetolt székekre emelte a teknőt és könyékig lisztesen dagasztani kezdte a kenyeret.

János pedig elmondta. Mindent, onnantól kezdve, hogy Bielitznél felborult a szekér, egészen odáig, hogy az a valami megette a Nicu tehenét és most ott lapul Vásárhelyen a szekrényben.

– Elhiszed? – kérdezte János és reménykedve sandított az asszonyra.

– Hogyne hinném – mondta az csendesen, és Jánost megrendítette a hangjából kicsendülő szilárd bizalom. – A mi fajtánkra azt mondják, hogy babonás. Pedig az egyszerű emberek sokmindent tudnak és látnak, amiről az úrinépek olyan szívesen megfeledkeznek. Azt hiszik, ha valamiről nem vesznek tudomást, az már nem is létezik.

– Nincs senki más, akivel megoszthatnám a tudomány kérdéseit.

Rozál a kötényébe törölte a kezét.

– Hát az édesapja nem vitatkozik mindig a matézisen?

– Dehogynem. Vitatkozik, mert van, amit ő sem ért... – János elakadt, mert hirtelen világossá vált előtte, hogy az apja miért aggódott annyira érte. – Tudta... – suttogta megrendülten maga elé – apám tudta... Vagy legalábbis sejtett valamit. Megsejtette, de nem akarta megérteni. Nem tudta volna elviselni... Ezért ódzkodott ettől annyira. Ezért féltett engem annyira a párhuzamosoktól... – Rozálra emelte a tekintetét. – Ez a szörnyűség egy más világból származik, annak a más világnak az összes tudásával. Felfoghatatlan, idegen tudás, ami messze túl van azon, amit én itt bárkitől megkaphatnék, beleértve apámat is. Ő az egyetlen, akitől tanulhatok. Az egyetlen, akitől jobb lehetek a matematikában.

Rozál összevont szemöldökkel nézett rá.

– Hát az Appendixet nem előtte írta, egyedül?

– Hát...

– Hogy mondhatja, hogy nélküle nem jutna semmire? Hiszen éppen hogy nélküle volt igazán alkotókedvében. Csinált bármi értelmeset azóta? Amit ki lehetne adni?

János zavartan ingatta a fejét.

– Na látja.

János arca elkomorodott.

– Akkor tényleg egyedül maradok.

Rozál felsóhajtott.

– Ez így akkor sem mehet tovább.

János hallgatott, végül nagysokára, megtörten felkelt a székről, leemelte a kardját a kandalló fölül és a derekára kötötte.

– Igazad van. Meg kell szabadulnom tőle – mondta. – Végleg – megtorpant és tanácstalanul Rozálra nézett. – Ez az izé akármit elnyel, amit akar. A kardommal meg a vívótudásommal nem megyek ellene semmire.

Rozál megvonta a vállát.

– Mérgezze meg valamivel.

János arca megrándult, rosszul érezte magát a tervezett gyilkosság gondolatától, de tudta, hogy Rozálnak igaza van. Magához vette a házból az összes olyan szert, ami nagy mennyiségben ártalmas lehet, beleértve az orvosa által legutóbb rendelt gyógyszereit is, óvatosan bepakolta őket az iszákjába, azt pedig a vállára kanyarította. Felmarkolt egy frissen sütött pogácsát, ruhába tekerte és berakta a mérgek mellé.

– Hát akkor... megyek.

Rozál bólintott, aztán, amikor János megindult kifelé, még utánaszólt.

– Sajnálom.

János visszalépett és kérdőn nézett rá.

– Mit?

Az asszony szomorúan a kötényébe törölte a kezét, és tegezésre váltott.

– Hogy nincs senki, aki felérne hozzád. Nehéz lehet így...

János egy pillanatra lehajtotta a fejét, aztán Rozál szemébe nézett.

– El foglak venni. Csak még egy kicsit bírd ki.

Rozál szégyenlős, szomorkás és egyben reménykedő mosolyra húzta a száját.

– Na menjen már, intézze a dolgát!

János határozott léptekkel kiment a házból, felnyergelte a szürkét és bevágtatott vele Vásárhelyre.

Marosvásárhely

A II. Kötet végén az elsőben használt egynémely fogalmak tisztázása mellett megvan a két trigonometria bizonyos megegyezése is fiam felfogása szerint. Szivesen kinyomattam volna a tetraéder megoldásait is, de a képletek, amiket láttam, túlságosan bonyolultak voltak, és én nem tudom őket. És mindenek felett annak bizonyítását nyomtattam volna ki, hogy emberi szemnek teljességgel lehetetlen átlátnia, vajon igaz-e a XI. Axióma vagy sem. A fiam azt állítja, megvan rá a kézzel fogható bizonyítéka. (Bolyai Farkas Gaussnak, Marosvásárhely, 1835. április 20.)

János kivont karddal rontott be a Poklos utcai szobába. Az asztal mellett ott ült Branstetter, kihúzott, egyenes derékkal és mereven maga elé bámult. János döbbenten engedte le a kardját.

– Bruno, hogy kerül maga ide?

Branstetter nem mozdult. Mellette megnyikordult az üres szekrény nyitott ajtaja, a zár törötten lifegett rajta. Jánost elöntötte a hideg veríték, nekitántorodott a falnak.

– Ne... – nyögte, mire Branstetter lassan felé fordította a fejét, mint aki tudja, hogy így szokás, de nem érti még teljesen, hogy miért. A szeme mintha valahová a végtelenbe nézne, nem kereste János tekintetét. – Ne, ne, ne...

Branstetter lassan felemelkedett a székről és megállt előtte. Az arca kifejezéstelen volt és komor, nyoma sem volt benne Branstetter korábbi kedvességének.

– Hozott neked almazöld papírt – a hangja csikorgott, mint mikor a hegedűt hozzá nem értők hangolják. János az öklei közé szorította a fejét, úgy érezte, szétrobban, ha nem tartja össze.

– Miért én? – nyögte. – Miért engem találtál meg? Vagy véletlen volt?

– Nincsenek véletlenek. De ez nem az én döntésem volt.

– Miért nem volt jó erre más? Mondjuk Gauss... – tette hozzá szinte sírva. – Ő biztosan elbánt volna veled...

– Más is szóba került, nem csak Gauss.

János nyüszített, mint egy kivert kutya.

– Hát akkor miért éppen én?

A Branstetter testében lakó lény zavarbaejtően emberi gesztussal megrázta a fejét. Szemmel láthatóan gyorsan tanult.

– Többen is alkalmasnak tűntek a feladatra. De mindannyian gyengék voltak vagy korlátoltak. Esetleg mindkettő. Az egyikük Franz Adolf Taurinus. Aki tudta, hogy ha az euklideszi helyett a nemeuklideszi geometriát fogadja el igaznak, akkor a világok végtelen sokaságának létezését ismeri el. Amikor erre rájött, elégette a műveinek megmaradt példányait és visszavonult, próbálta megőrizni az ép elméjét, kevés sikerrel. Freidrich Ludwig Wachter öngyilkos lett. Van egy Lobacsevszkij nevű alak, ha egyszer hozzájutsz a munkájához, tudni fogod, hogy miért kevés. Az általad oly nagyra becsült Gauss végtelenül gyáva ahhoz, hogy végiggondolja azt, amire rájött, és nem is képes olyan nagyívű belátásra, mint te. Ugyanez elmondható az apádról, aki rettegett a párhuzamosoktól és még mindig nem akarja érteni, mekkora felfedezést tettél. Azért kerültem hozzád, mert nekem a legjobb kellett. Mivel itt ragadtam, csak ahhoz a tudáshoz férhetek hozzá, ami itt van. És az Appendixből világossá vált, hogy te vagy a legnagyobb lángész ezen a sárgolyón. Ráadásul katona vagy, ez tehát a legjobb kombináció. Igazából te vagy az egyetlen, aki meg tudja oldani a feladatot és még az ép elmédet is képes voltál megőrizni – a lény Branstetter testében természetellenes, ocsmány mozdulattal oldalra biccentette a fejét. – Többé-kevésbé. Az egyre jobban elhatalmasodó grafomániád mindenesetre gyanús – legyintett, és Jánosnak csak most tűnt fel a fekete kesztyű a kezén. – De ez lényegtelen. Már nem csak azt tudom, hogyan győzhetünk majd, hanem azt is, hová kell majd visszatérnem, ha sikerül megnyitnom a kaput.

János elsápadt.

– Hogyan?...

Az egykori Branstetterére hasonlító arc természetellenes vigyorba torzult, ahogy a lény megpróbált embermosolyt húzni a vonásaira.

– Láttam a feljegyzéseidet, így, emberi alakban már tudok olvasni. Tudom, hogy megtaláltad a helyet. Kiszámoltad, hogy kell lennie még egy bolygónak, máskülönben nem stimmel a tömegvonzás és a taszítás. Javasolhatnád, hogy a bányák és feltáratlan kincsek istenéről nevezzék majd el. Hiszen nincsenek véletlenek. A véletlen ugyanis azt jelenti, hogy a dolgok úgy történnek, ahogy az természetes.

János egészen összezavarodott. Úgy érezte, hazugságon kapták. Először a szégyen, aztán a félelem, végül az elkeseredett düh öntötte el. Letörölte a könnyeit, ujjait rászorította a kardmarkolatra.

– Megöllek – mondta és határozott mozdulattal felkészült rá, hogy lekaszabolja ezt a rettenetes valamit még akkor is, ha olyan lesz, mintha Brunót pusztítaná el.

A másik legyintett.

– Ugyan, te a légynek se tudsz ártani, Bolyai. Vagy ha mégis, hát azonnal megbánod, utána évekig lelkismeret-furdalás gyötör, aztán meg véget nem érő feljegyzésekben magyarázkodsz. Egyezzünk meg. Megtudtam, amit akartam. Bár most már nincs rád szükségem, nem fogyasztalak el és elmegyek. Ez olyasmi, amit Branstetter csinált volna. Mivel felvettem az alakját, nem tudom elkerülni, hogy ne legyenek valamelyest emberinek tekinthető cselekedeteim, de csak így tudom megkeresni a társaimat, ha vannak egyáltalán olyanok, akik rajtam kívül megmenekültek. Ha akarsz, adj nekem nevet az általad tökéletesnek és természetesnek tartott magyar nyelveden. Engem ez nem érdekel, ahogy semmi egyéb sem, ami titeket, embereket illet.

János kezében megremegett a kard, aztán lemondón leengedte. Tisztában volt vele, hogy nincs esélye. A döngölt padlót nézte, amíg a magas, sötétruhás alak elsétált mellette és kilépett az utcára. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, János végigfuttatta tekintetét a szobán, amelyből már hiányzott Bruno Branstetter teste. Meglátta az almazöld papírkoncot az asztalon. Eltette a kardját és odasétált. Elgondolkodva felnyalábolta a csomagot.

– Hát lehet, hogy téged nem érdekel az emberiség – motyogta maga elé. – De engem igen. Megmondom majd, mi kell ahhoz, hogy mindenki boldog lehessen. Még itt a földön elérhető az üdvösség, csak tenni kell érte. Ha Brunónak már nem is tudom bebizonyítani... és talán senki másnak sem... akkor is erre áldozom az életem.

Sarkon fordult és visszaindult Domáldra.

A zöld lapokat mind teleírta, aztán még kékeket és sárgákat is, színlapokat, hírlapok margóját éppúgy, mint évekkel később fia iskolai füzetét. Írt és írt, hogy kidolgozza a Tant. Ha már a szenvedéshez és őrülethez vezető matematikai igazságot magában kell tartania, legalább a boldogságra vezető másik igazságot muszáj valahogyan az emberekkel megértetnie.

2. JELENLÉT

„MIT HISZESZ, ÉS miért hiszesz? Nézd ama ragyogó csillagot, kisebb ide, mint egy hangyaboly, de lehet ezerszer nagyobb, mint a föld; mit hiszesz róla, hány millió boldogtalan pezseg felületén?! Ha hallanád, nevetnéd keservöket — és a világ hány ily keserves csillaggal van tele.” (Czakó Zsigmond: Leona)

Az emberi test, amire egykor a Bruno Branstetter nevet aggatták, kényelmetlen volt és rettentően korlátozott funkciókkal bírt. Az oldalt elválasztott furcsa haj, a hórihorgas orr, a széles állkapocs vagy az emberek között kirívóan magas termet nem zavarta volna. De amikor bekebelezte a szász kereskedőt, kiderült, hogy az anyag, ami alkotja, nem sokkal különb a korábban beolvasztott állatok anyagánál, ráadásul azokkal ellentétben olyan szennyeződéseket tartalmaz, mint a gondolatok, érzések, vágyak, a tudat és a lélek. Mikor az emberi öntudat először szétáradt a kozmikus anyagban a mulandó sejtekkel szövetkezve, nyüszített a kíntól és attól, hogy mindennek úgy van tudatában, mint egy ember. Fájdalmat érzett, ha felfedezte magában az emberi gondolkodás foszlányait. Roppant kínos volt, hogy egy ilyen jelentéktelen és apró dolog beolvasztása a végtelen űr kozmikus anyagába azzal jár, hogy a legváratlanabb módon bukkan fel az emberi gondolkodásmód és érzékelés, annak minden végességével, korlátoltságával. Nem csodálta, hogy az emberek egy része elégedetlen volt a testével, és folyton panaszkodtak fáradtságra, betegségre, alkalmatlanságra. Volt még egy, a szépség, amit állandóan szóba hoztak, de ezt ő nem értette és nem is érdekelte egyáltalán. A zavar, a fájdalom és a kín ellenére egyre gyakrabban préselte magát Bruno elégtelen és zavaróan kisszerű testébe önként, mert tudta, hogy üldözői így nehezebben bukkannak a nyomára, és az embereknél sem szabad túlfeszítenie a húrt, ehhez pedig muszáj emberszerűvé válnia. Bruno emlékei és az emberek elmondásai és cselekedeti alapján rekonstruált egy történetet is, amelyben valami mindenható saját vállalásaként korlátozta le magát embertestbe – ezt is kicsinyes és ostoba dolognak tartotta volna, ha nem lett volna ez a fajta megvetés és értetlenkedés is emberi reakció. De a legrosszabb mégis az anyag eltérő természete volt. A súlyos, mindent magába olvasztó anyag, amely rendes körülmények között kozmikus elemek felhasználásával nőtt, és a felhasznált anyagok alakultak át a sűrű masszává, most kénytelen volt beérni a földi létformák silány húsával, ami nem hogy nem tűnt el teljesen, hanem megpróbált eluralkodni rajta. A sérülékeny bőr, a funkciótlan haj és testszőr, a nevetségesen gyenge szívre és érhálózatra korlátozódó enyhe lüktetés bármilyen jelentéktelen és ócska szervezetet is alkottak, átvették az irányítást. Ha nem figyelt oda, mikor napokig Bruno testében maradt, elkezdtek kizárólag olyan vegyületek keringeni benne, amelyek gondolatokat és benyomásokat, emberi tapasztalásokat és érzéseket eredményeztek. Az emberi test alapvetően másképp működött, Bruno nem növekedett, viszont a funkciók fenntartásához ennie és emésztenie kellett, ami megintcsak roppant kellemetlen és kisszerű tevékenységnek bizonyult. Ráadásul az emiatt érzett bosszúsága is egy újabb emberi érzelem volt.

Az egyetlen, amit Bruno Branstetterként is mindig megőrzött, az a kocsonyás végtagja volt, amit a fekete kesztyű miatt gond nélkül kéznek láttak az emberek. Az arckifejezésük ugyan mindig megváltozott, amikor megszorongatták, de ő ezt sem tartotta fontos dolognak. Ennél sokkal lényegesebb volt, hogy ha túl sokáig kényszerült emberi alakjában maradni, a kényelmetlensége már kevés volt ahhoz, hogy vissza akarjon alakulni. Bruno testében emberként félt attól, hogy ha visszatér igazi önmagához, az Öregek a nyomára bukkannak. Ezért ha mégis közbeléptek az eredeti, kozmikus mechanizmusok, keresett egy eldugott helyet, ahol nem csak visszaalakulhat, hanem olyan szerves anyagokból táplálkozhat, amelyek kevésbé zavarják meg az anyagminőségét, mint mondjuk egy ember. Ilyet viszont egyre nehezebben talált. Hibázott, és embertestében is tisztában volt vele, hogy jóvá kell tennie a hibát. Ha már így alakult, akkor így kell tennie valamit azért, hogy az övéi felszabadulhassanak az Öregek elnyomása alól. Ezen a ponton mindig rátört a zavar, amit a kozmikus anyag és a satnya embertest közötti feszültség okozott. Ha ugyanis eredeti alakjában próbálja meg áthidalni a dimenziók határait, akkor az Öregek a nyomára bukkanhatnak. Lassan, aprólékos és szívós munkával elérte, hogy úgy járhatott-kelhetett az emberek között, mintha közülük való lenne. Mégis szenvedett az idegenségétől, és nem tudta, hogyan szabadulhatna meg a benne egyre jobban eluralkodó emberi vonásoktól és nem tudta, hogyan, merre keresse az övéit.

Pest

Feltűnt valahára a’ rég óhajtott nap! ez annyi honfi szívnek hő vágya, e’ rózsás jelen ’s arany jövő. Feltűnt e’ nap! mellyért sok már elporlott hő kebel sóvárgott, ’s a’ végzés vele évtizedünket boldogitá; feltűnt, és kiesb jövőt ígérve dele felé közéig. Augustus 22-ke, te nagy nap lészesz a’ nemzeti magyar színészet évkönyveiben ; téged sok késő utód hálával emlitend ’s áldva azt és azokat, kik nevezetessé tettek. Már délesti órákban tolult a’ hullámzó néptömeg mint búcsút járandó a’ szin-csarnok felé , ’s midőn az ajtók megnyíltak, öröm-zajjal ömlött be a’ tündér-templomba. (Magyar játékszín, Honművész, 1837. aug. 27.)

Keletről érkezett, a kórókkal és mezei virágokkal borított nyári róna egyhangúságát előbb néhány kidőlt-bedőlt kocsmaépület törte meg, majd egy emberi mércével nagyszabásúak tűnő építkezés. Valami fontos lehetett, mert bámészkodó emberek nézték, ahogyan a munkások ásni kezdik az alapot. Különös elfogódottságot érzett. Mintha valami olyan lenne, ami neki is fontos. Nem tudta eldönteni, hogy az érzést az emberi szennyeződés okozza, vagy eredeti formájának is mond valamit ez a hely. Zavartan sétált tovább, be a városba. Megérkezése után igyekezett elrejtőzni az emberek és az Öregek elől egyaránt, közben pedig alapos ismereteket szerezni mindarról, ami körülveszi. Előbbit legkönnyebben a pesti kocsmákban tehette meg, ahol rendszerint behúzódott egy sarokba és a részeg nyomorultaknak sem emberi, sem valódi alakjában nem tűnt fel, vagy ha mégis, hát senki nem törődött hagymázas kiabálásaikkal. Utóbbit pedig azzal, hogy újságokat, hírlapokat szerzett és mindent elolvasott, ami elékerült, és kihallgatta az emberek beszélgetéseit. Így tudta meg, hogy a magyar színházat kezdték el építeni, épp aznap amikor ő megérkezett a városba. Ezt újabb jelnek tekintette arra vonatkozóan, hogy valami köze van az épülethez, vagy a helyhez, ahol a színház épül. Furcsa módon az épület és a színház ügye egyszerre lelkesítette emberként és hozta működésbe a kozmikus anyagban rejtőző, az évmilliók során a tenyésztés eredményeként kialakult késztetéseket. Keresni kezdte a megfelelő helyet, és meg is találta, a városon kívül, jóval túl az újonnan épülő színházon túl, a Pest határát körbeölelő rónán. Egy lepusztult, elhagyatott épület állt ott. Annak bontotta meg először az alját, hogy lefelé terjeszkedjen. Igazi alakjában végre erejének és képességeinek megfelelő munkát végzett. Bár kifejletlenül került át a másik dimenzióból, az Öregek által beléprogramozott viselkedésminta és a munkabírása éppolyan volt, mintha saját dimenziójában mozgott volna. Hatalmas csarnokot vájt ki, a földet márvánnyá alakította. A megmozgatott, átalakított anyag éppen elég nagy mennyiségű volt ahhoz, hogy próbára tegye a képességeit. Utána simára nyalta a durva falakat, díszes mintákat, frízeket faragott rájuk, lépcsőket szabott ki körben. Hagyta, hogy az Öregek által megszabott mechanizmusok dolgozzanak benne. Emlékezett Bolyai hanyagul összecsapott terveire is egy fürdőházról, amit persze János nem fejezett be, de ő most belekombinálta a készülő művébe. Ragacsos gömb alakja nem csak az elvégzett munka okozta kimerültségtől lüktetett, hanem valami mástól is. Ezúttal nem hátránynak, hanem előnynek tűnt a Branstetterből eredő szennyeződés: a munkáját eredeti alakjában talán nem is tudta volna igazán értékelni. Emberi érzékeit viszont lenyűgözte, egészen elképesztette és csodálatra ragadtatta. Csak akkor szomorodott el, amikor rájött, hogy nincs kinek megmutatnia a művét. A büszkeség és a fajtársainak hiánya is forrongott benne. Elkeseredésében visszaalakult emberré. Amikor kilépett a romos kocsmaépületből, vakító fény és tikkasztó nyári hőség fogadta. Izzadva sétált vissza a városba és meglepődve vette észre, hogy a város felbolydult. A kihallgatott beszélgetésekből kiderült, hogy a pesti magyar színházat augusztus elsején akarták megnyitni, de mivel nem érkeztek meg a gázlámpák, ezért az ünnepélyt először elhalasztották, majd úgy döntöttek, beérik az olajlámpákkal. Hirtelen elhatározásból jegyet is szerzett magának, nevetségesen egyszerű módon, mivel egészen elhanyagolható mennyiségű kozmikus anyagra volt szüksége ahhoz, hogy szó szerint előteremtse az egy forint tíz pengőkrajcárba kerülő jegy árát, ami a legolcsóbb volt és a karzatra szólt, de nem akart feltűnést kelteni. Kesztyűbe bújtatott nyúlványaiban szorongatta a jegyet, és az épület előtt őgyelgett már tizenegyóra körül. A színház két oldalán mészgödrök és homokbuckák sorakoztak. A honlokzatot díszítő erkélyeken nem volt korlát, a széles ajtó előtt a tornác még nem volt bevakolva, az odavezető út egyenetlen volt és csak félig rakták ki a köveket. Kerítés sem volt még. Odabentről kopácsolást, kiabálást hallott, énekszót, még a szívének oly kedves fuvolát is. Kiváncsian belesett az épületbe. Odabent elképesztő felfordulás fogadta. Munkások hada fúrt-faragott-kalapált nagy zajjal, mások a falakat mázolták, miközben egy komplett zenekar próbált a színpad egyik sarkában, a másikban pedig a színészek. Olyan kakofónia és összevisszaság jellemezte a helyet, hogy embertestében hirtelen boldog énekre fakadt a kozmikus anyag. Attól tartott, át is alakul, ha nem vigyáz, és a benne megbúvó egykori Branstetter figyelmessége miatt nem szerette volna azzal elrontani a nagy napot, hogy az amúgyis ideges személyzetet és munkásokat az őrületbe kergeti. Inkább óvatosan kihátrált és visszatért az egyik törzshelyére. Meglepte, hogy lassan eltünedeztek mellőle az emberek, mert még a kocsma részegségtől és éhségtől meg saját ostobaságától félig öntudatlan népe is kíváncsi az ünnepségre, olyannyira, hogy koradélutánra a helyiség szinte teljesen kiürült. Később rájött, hogy ez kevésbé a nemzeti érzelemnek köszönhető, sokkal inkább annak, hogy a kocsmában jelentős számban képviseltetik magukat a zsebtolvajok. Végül ő is visszatért. Addigra egész tömeg hullámzott a színház felé a külváros portól és hőségtől vibráló utcáin. Ahogy a bejáratot kinyitották, az emberek színes forgatagként tódultak, ömlöttek be a terembe. Őt is vitte magával az áradat, szinte lépnie sem kellett. Amint beljebb került, körbejártatta a tekintetét. A nézőtér díszes volt, a kékeszöld színű mennyezetre a szellőzőnyílások mellé a kilenc múzsa képét festették. A páholyok is a mennyezet türkizében pompáztak, a könyöklőjük volt csak piros, arany szegéllyel. Közöttük fehér oszlopok, arany talapzattal, koronával és a kettő között futó vesszőszárakkal. A zárt helyek üléseit zöld bársony borította, a fehér karfákra vörös támaszkodók kerültek. Az előfüggöny felül fehér volt, alul már zöld, arany rúdon függött arany rojtokkal. Neki azonban a megvilágítás tetszett a legjobban, az arany gyertyatartókból áradó, kísérteties, fehér fény. A nézősereg nem győzőtt álmélkodni, az arcokon öröm ragyogott és büszkeség, őt pedig elragadta az emberek hangulata. Meghúzta magát a karzaton és érdeklődve nézte az előadást. Először egy erre az alkalomra írt zeneművet hallgatott, ami a Thalia diadalma az előítéleten címet viselte és valami Heinisch József nevű karmester írta. Amikor vége lett és a taps is elhalt, felhúzták a zöld-fehér függönyt és megkezdődött a színdarab, amelyben rengeteg feltámadt hulla szerepelt, köztük valami Árpád nevű nagyúr, akit azért rángattak vissza erőszakkal az élők közé, hogy megnézze, mennyire szánalmas dolgokat műveltek utódai az elmúlt ezer évben. Hiába kezdte érdekelni a darab, amikor egy asszonyt mindenféle rémek üldöztek, sajnos ez a nagyúr megmentette tőlük. A következő műsorszám hat gyerek tánca volt, utána két felnőtt táncolt valami magyarosnak tartott ugrabugrát, majd elkezdődött végre a tulajdonképpeni előadás. A Belizár című szomorújátékot adták. A ruhák láthatóan roppant drágák voltak, a díszleteken még meg sem száradt a festék, a meglepően jó színpadi gépezet megfelelően működött. Fél héttől este tizenegyig tartott az ünnepség, a végén a nézősereg fáradtan, de némán és türelmesen özönlött ki az épületből. Majdnem úgy, mintha saját magát jutalmazná az épületért és az előadásért. Ő is elfáradt. Ahogy kiért a város határára, átalakult, és eredeti formájában ömlött be az elhagyatott kocsma nyikorgó szélcsapkodta ajtaján, lefolyt a lépcsőn, egészen a tér közepére. Megkönnyebbült, hogy végre egyedül lehet, hogy megpihenhet a saját maga alkotta térben, amely sokkal különb volt az emberek cifra, de szánalmasan apró épületénél. De minden korábbinál magányosabbnak érezte magát. Fortyogott, kifordult önmagából, lilás húsán átütöttek Branstetter emberi szervei, kitüremkedtek rajta, majd eltűntek a sötét, bugyogó kozmikus anyagban. Mikor rájött, hogy egyedül egy hatalmas csarnokban nem fogja megtalálni a többieket, visszatért az emberek közé.

Behúzódott a sarokba és a pohár fenekére néző aljanépet figyelte fortyogva. Váratlanul azonban elindult benne az egykori Branstetter egy gondolatfolyama. Úgy gondolta, talán hasznát veheti, így hagyta, hogy a teste átalakuljon. Mire felöltötte a fekteruhás, cilinderes úriember alakját, a gondolatfolyam a maga teljességében végigfutott emberi agyán. Ha ő maga egy bielitzi bányán keresztül került át ebbe a dimenzióba, akkor talán a visszautat is egy bánya jelenti. Nem kell tehát mást tennie, csak felkeresi minden bányát. Tekintve az emberi élettér jelentéktelen méreteit, ez nem lehet olyan nehéz. Azt is tudta, kitől kérhetne segítséget. Azonnal útrakelt. Pest szinte ragyogott a tavaszi fényben, már amennyire a kidőlt-bedőlt házak a magas tetejükkel ragyoghatnak. A józsefvárosi Ősz utcába ment, a 959-es számot kereste. Könnyű volt megtalálni, mert ez volt az utcában az egyetlen kőből épült ház. Besétált a nyitott kapun. Hangos köszönésére egy idős, hatvanötév körüli férfi jött ki a házból. Magas, felkopaszodott homloka volt, a haja a válláig ért és bajuszt viselt.

– Segíthetek? – kérdezte, miután kissé gyanakodva végigmérte Branstetter feketeruhás alakját.

– A nevem Bruno Branstetter. Karacs Ferencet keresem, a rézmetszőt.

– Én vagyok. Mivel szolgálhatok?

– Szükségem van egy térképre.

A férfi széttárta a karját.

– A most készülő atlaszból akar rendelni?

– Nekem olyan kell, amin bányák vannak. A világ összes bányája.

Karacs a homlokát ráncolva nézett rá, valószínűleg azt gondolta, hogy bolond.

– A világatlasz kiadási tervét is épp most vetettem el. Nem leszek kész mind a huszonnégy lappal, így csak Európa marad. Egy ilyen bányatérkép akkor is túl nagy munka lenne, ha meg tudnám valósítani. De eleve képtelenség lenne a világ összes bányáját egy térképre vinni.

– Akkor legyen ebből is csak Európa. Az is valami.

A férfi a fejét csóválta.

– Ez még így is akkora munka, amit nem vállalhatok. Rengeteget dolgozom, az összes pénzemet az Európa-atlasz megjelentetésére költöttem, muszáj kiadnom, hogy visszajöjjön valami az árából. És még nincs kész.

– És ha én megfizetem?

Karacs gyanakodva nézett rá, ő pedig megérezte a bizonytalankodását és ki akarta használni a pillanat adta előnyét.

– Van pénzem. Sok pénzem van.

Karacs elhúzta a száját.

– Nem tudom, mit mondjak. Szívesen megcsinálnám, főleg, ha tisztességesen kifizeti, de egyszerűen nincs időm. Így is a feleségem és a lányaim festik ki a térképeket, ennél többet nem merek vállalni.

– Mennyi idő alatt tudná megcsinálni?

A férfi arcán a hitetlenkedés keveredett a reménykedéssel és a bosszankodással.

– Sok. Több évig is eltartana.

Ő széttárta kesztyűbe bújtatott kocsonyás végtagjait. Az emberi életben néhány év az ő dimenziójában észrevehetetlenül rövid időt jelentett. Már az is megérte volna, hogy az addigi céltalan, tanácstalan tengődés helyett lett volna egy határozott célja, egy elképzelés arról, hogyan kereshetné az övéit.

– Nekem nem sürgős. Kérem, legalább fogjon hozzá.

Karacs a tarkóját vakargatta egy ideig.

– Meglátom, mit tehetek. Ha megjelent az Európa-atlasz hatodik füzete, keressen meg, adjon egy kis előleget és hozzálátok a maga térképéhez. Akkor látni fogom azt is, hogy mennyi időt vesz igénybe és egészében mekkora költséget jelent.

Elégedetten bólintott, a cilinder megbillent a fején.

– Nagyon köszönöm. A legközelebbi viszontlátásra.

– Isten áldja.

Sarkon fordult és végigsétált a napfénybe borult Ősz utcán, és Branstetter bekebelezése óta először bizakodva nézte, ahogy kavarog a levegőben a por.

A tél kemény volt, éjszakánként valódi alakjában kelt át a szokásosnál jóval magasabb vízállásnál befagyott Dunán, nappal Branstetterként küzdött a hóval és a hideggel. Hatvanhat napig állt a jég, mire olvadni kezdett. Ő pedig úgy érezte, mintha valami rángatná a belsejét, mintha szólongatná a feltorlódott, fagyott víz alól. Nézte az egymásra halmozódó jégtáblákat Csepelnél és ahogy a fentről érkező olvadt víz emelkedni kezdett, a jégtorlasztól nem találván utat magának lefelé, valami lassan mozdult, emelkedett őbenne is. Keresni kezdte a különös kozmikus rezgés eredetét. Ahogy a vízállás egyre magasabb lett, úgy nőtt benne az elragadtatás valami ismeretlen iránt, amiről még nem tudta, hogy micsoda. Amikor meglátta a kiömlő jeges Duna zajgó áradatát, a várost elárasztó irtózatos erejű vizet, a fuldokló, vagy a bőrig ázott, sikítva, zokogva menekülő embereket, az összedőlő házakat, Wesselényi Miklós és társai szánalmas próbálkozását, akkor rájött, hogy az övéi felszabadítására keresnie kellene egy olyan entitást, aki hatalmasabb az Öregeknél és hajlandó lenne segíteni legyőzni őket. Azt, aki másik világban, egy másik jeges óceán mélyén alszik az, akit fel kell ébresztenie. Már csak az volt a kérdés, hogyan tudná felébreszteni. Mit tehet ő, ebbe a szánalmas testbe szorítva, ebbe az idegen világba száműzve, egyedül. Ha megtalálná a többieket, könnyebb volna. Reményekkel telve ment el Karacsékhoz, kerülgetve az összedőlt házak tetőit, amelyek vagy maguk alá temették az épületeket, vagy lecsúsztak róluk. Az utakon, a pincékben még mindig állt a piszkos, bűzös víz, döglött állatok oszladozó tetemeit ringatta gyengéden. Az otthonos közeg enyhítette a gondjait, de csalódás várta. Kiderült, hogy Karacs Ferenc meghalt. Nem tudott meg semmit arról, hogy vajon elkészült-e legalább részben a térképpel. Az özvegy a gyászára hivatkozva elküldte, ő pedig kénytelen volt tehetetlenségében a romok között visszaalakulni eredeti alakjába. Újabb céltalan és kilátástalan napok következtek. Az árvíz a magyar színház épületét is tönkretette és egy hónapig zárva volt, utána pedig feltűnően szegényesek voltak az előadások a díszletek, jelmezek és a színészek hiánya miatt, hiszen a díszletfestőnek nem maradt helye, a jelmezekre nem volt pénz, a színészek közül sokan betegek voltak. Így aztán inkább meglátogatta inkább a saját színházát, és egy oltárt emelt középen. Belevéste a megfelelő szöveget. Amikor végzett, nyálkás, nyúlványain ülő sok-sok szemével gyönyörködött a művében. De még mindig hiányzott valami.

A felismerés pillanata váratlanul érte, a Várszínházban. Branstetter benne kavargó emlékei és igényei miatt már egy ideje erős késztetést érzett rá, hogy megnézzen egy német nyelvű színielőadást és úgy döntött, nem fojtja el tovább. A Kalmár és tengerészt adták. Látszólag össze nem illő dolgok kerültek hirtelen egy metszéspontba és onnantól kezdve tudta, mit kell tennie.

A találkozása a drámaíróval nem volt véletlen. Egy ideje már követte és tudta, hogy elérkezett a megfelelő pillanat. Szürke, őszi nap volt, reggel még hideg eső szitált Pest sárral és mocskos szalmával borított utcáin, de később kisütött a bágyadt októberi nap, hazug aranyfénybe vonva a Hatvani utca épületeit. A fiatalember a sálat húzogatta a nyakán, úgy nézett ki, mintha fojtogatná valami. Ahogy küszködött a ruhával, ő egyszerűen csak elé toppant a semmiből, kis híján beleütközött. A fiatalember zavartan mérte végig feltűnően magas és vékony alakját, fekete ruháját és a cilinderét, amely árnyékot vont az arcára. Arra az arcra, amit Bruno Branstettertől kölcsönzött, és amely egyszerre volt különös, keleties, lehetett volna örmény kereskedő, zsidó trafikos, oláh juhász, vagy akár egyiptomi fáraók leszármazottja, és ugyanakkor olyan jelentéktelen, hogy a magassága ellenére is gond nélkül beolvadt a pesti polgárok sokaságába.

– Elnézést… – motyogta a fiatalember.

– Semmi baj. Czakó Zsigmond, a híres drámaíró, nemdebár?

– Óhajt valamit?

Emberinek szánt mosolyt húzott Branstetter arcára.

– Épp önt kerestem. Nagy tisztelője vagyok. Júliusban láttam a Végrendeletet és korábban a Kalmár és tengerészt is a Várszínházban.

Czakó felmordult.

– Utóbbit ne is említse, Kertbeny fordítása egyenesen meggyalázta a szövegemet. Csak remélni tudom, hogy nem az alapján ítél meg.

– Ó, szó sincs róla. Szeretném megkérdezni, hogy bemutathatnám-e egy darabját a színházamban.

Látta, hogy Czakó megütközve néz rá.

– A Budai Színkörből jött?

– Nem. Nekem saját, külön színházam van. Ha megengedi, meg is mutatom.

Czakó körülnézett, de nem láthatott mást, csak csevegő cselédeket és sétáló úrihölgyeket, néhány vitatkozó jurátust, de semmi olyat, ami arra utalhatott volna, hogy ez nem egy szokványos őszi délután. Tudta, hogy a fiatalember számára egyedül ő az, Branstetter alakjában, ami nem illik a képbe.

– Hol van ez a színház? – kérdezte végül Czakó.

– Ott, a városon kívül – intett az író háta mögé.

Czakó sarkon fordult, majd vissza.

– Vándortársulat?

– Az, az – hagyta rá, mert jobb ötlete nem volt.

– És melyik darabomat szeretné? A Festő és vámpír talán a leginkább megfelelő egy vándortársulatnak. És a nevét, ha elárulná…

Furcsa volt kimondani.

– Branstetter. Bruno Branstetter – egy pillanatra el is merült a zavarában, de gyorsan összeszedte magát. – Szó sem lehet zenés bohózatról. Azt szeretném, ha egy új darabot írna. Sőt, a társulatot is ön válogatná össze. Természetesen az én közreműködésemmel.

Czakó szemmel láthatóan az eddigieknél is jobban összezavarodott. Nem hagyhatta hezitálni.

– Élete legnagyobb lehetőségét ajánlom. A nagybetűs művészetet.

– Hogy talált meg éppen engem?

– Olvastam a darabjait, és láttam is őket. Lenyűgöz ez a szemlélet. És lenyűgöz a nyelv is, ahogyan mindezt megfogalmazza – dicsérte tovább. – Ezek a pestiek nem érdemlik meg az ön művészetét. Mintha gyöngyöket szórnánk disznók elé.

– Az ön vándortársulatának talán különb közönsége van?

Egy pillanatra megkísértette a gondolat, hogy visszaalakuljon eredeti alakjába és bekebelezze ezt az öntelt drámaírót, de tisztában volt vele, hogy ez a lehető legrosszabb megoldás lenne, ami beláthatatlan, rettenetes következményekkel járna és csak sokkal messzebbre vetné a céljától. Összekaparta az egykori Branstetter minden türelmét.

– A közönség… válogatott hívekből áll, majd meglátja. De ne szaladjunk ennyire előre. Ugye elvállalja? Ugye ír nekem egy igazi mesterművet?

Czakó kihúzott a zakója zsebéből egy kissé gyűrött kéziratot.

– Olvassa el, hátha megfelel az elképzeléseinek. A címe Véráldozat. Bajzának és Rádaynak amúgy is túl sötét, túl komor hangulatú – tette hozzá némi keserűséggel a hangjában.

Elvette a kéziratot és újra mosolyogni próbált.

– Biztos vagyok benne, hogy megfelelő lesz. Holnapra elolvasom, és örülnék, ha hétvégén ellátogatna a színházamba. Jövő héten pedig elkezdhetnénk összeválogatni a színészeket. Táncosokra és kóristákra lesz elsősorban szükségünk.

– De hisz’ ez egy dráma. Se táncos, se zenés részlet nincs benne. Nem egy népszínmű – tette hozzá, a népszínművet kissé sértett megvetéssel ejtve.

– Tudom, de majd megérti, hogy miért kérem ezt. Csak annyit kell tennie, hogy szombaton délután hat órakor találkozik velem itt, ezen a sarkon, és átad nekem egy papírt a kóristák és táncosnők neveivel. Csak írja le, kik dolgoznak ott a színházban. Olyanok, akik, hogy is mondjam… Nem tűnnek fel senkinek. A többit majd én intézem.

Kezet nyújtott a fiatalembernek, de természetesen nem vette le a fekete kesztyűt róla. Látta, hogy Czakó arca megrándul, de nem törődött vele. Elköszöntek egymástól. Egy ideig még követte a tekintetével a fiatalembert és most először olyasféle vegyületek keringtek emberi testében, amelyek eredeti alakjának is bizakodásra adtak okot. Úgy érezte, ha csak egy nagyon kis lépéssel is, de végre közelebb került a céljához. A kéziratot hamar elolvasta és valami elégedettségfélét érzett. Szinte biztos volt benne, hogy sikerülni fog a terv. Az előadás elég erős lesz ahhoz, hogy felébressze vele a Nagy Álmodót, akkor pedig vele együtt tér vissza az övéihez és az Öregek elnyomó uralmának eónokra vége szakad.

Tudta, hogy türelmesnek kell lennie, ha nem akarja Czakót elriasztani, de ez kissé nehezére esett. Úgy gondolta, közel a cél, olyan közel, hogy még emberi léptékben is mérhető és belátható, az esély a sikerre pedig biztos. Így amikor legközelebb találkoztak, szinte mohón kérdezte meg:

– Elhozta a listát?

Czakó kivette a mellényzsebéből a papírlapot, és láthatóan némi rossz érzéssel nyújtotta át az ügyetlen és elhízott balett-táncosnők, a jelentéktelen statiszták és hamisan éneklő kórustagok neveit tartalmazó listát.

– Nem tudom, miért gondolja, hogy a darabomat csupa ismeretlen emberrel kellene előadni – dohogott közben. – Ott vannak az elsőrangú drámai színészek és színésznők, minek ide tánckar? Botlábúak és kövérek is.

– De legalább sokan vannak – vágta rá, kissé elővigyázatlanul. – Várja csak ki a végét, kedves Czakó! Én mindenkiben felébresztem a benne szunnyadó tehetséget. Majd meglátja.

– Azt mondta, a színház Pesten kívül van.

– Így igaz.

– Nem mehetnénk inkább konflissal?

– Nem. Mi most egy szentélyhez fogunk elzarándokolni, és a zarándokok gyalog járnak.

Együtt baktattak ki a városból a határba, jóval a Nemzeti Színház épületén túl, ahol már szántók, kertek, mocsarak és kidőlt-bedőlt kocsmák fogadták az arra járókat. A haldokló nap néha előbújt a szürke, fodros felhők mögül, utolsó sugaraival időnként kísérteties fénybe borítva a borongós tájat, miközben újra és újra végigvágtatott a pesti rónán a hideg őszi szél. A keréknyomok barázdáitól felszántott sáros út mellett állt a visszataszító épület, az egykor csupán lerongyolódott, elhagyatott, kurta kocsma. Ő azonban tudta, mi rejtezik mögötte.

– Itt is volnánk – mutatott némi büszkeséggel a komor, lepusztult épületre.

– Nem mondja, hogy ez egy színház! – nézett rá rosszallón Czakó. – Ennél még a vándortársulatok szekerei is jobb állapotban vannak.

– Emlékezzen csak dési elbeszélésére, amelyben a kolozsvári nemzeti színház feliratú épület egy lovardát takar. Épp ez a különleges látásmód teszi önt érdekessé, ne mondjon le róla – mutatott Branstetter a zsanéron félig lógó ajtóra, ami nyikorogva csapódott a szélben ide-oda.

Czakó gyanakodva vizsgálgatta az ajtót, de végül belépett, ő pedig utána. Ahogy körülnézett, emberként is elöntötte az afeletti büszkeség, amit eredeti alakjában véghezvitt. Odabent az otthonos félhomály, a megnyugtató földöntúli derengés fogadta. Hatalmas, kör alakú csarnok első látásra olyan volt, mint a görög kőszínházak. De körben is falak voltak, egészen magasra futottak, rajtuk pedig faragott frízek gazdag díszítése burjánzott. Mintha egy hatalmas bástya belseje lett volna. Látta, hogy Czakónak a látványtól elakad a lélegzete.

– Kerüljön csak beljebb – mutatott a kör közepe felé. Emberi szeme lassan hozzászokott a szürkülethez. Emberként is megcsodálta a falakon futó frízek bonyolultságát, elálmélkodott azon, hogy a lába előtt a köveket szürkészöld moha borítja, és hogy a levegő olyan nehéz, mint valami ódon kriptában. Követte az óvatosan lépkedő Czakót, akire nagy hatással volt a hely

– Ez… ez… – motyogta, mint valami eszelős.

Odalépett mellé és a vállára tette a kezét. Amellett, hogy ki akarta élvezni a hatást, amit a műve keltett, úgy gondolta, ez a gesztus megteremti majd közöttük a cél elérése érdekében szükséges bizalmat.

– Nos? Mit szól hozzá?

Czakó tátogott, mint valami holdkóros.

– Hogyan… Hogyan lehetséges…? – hebegte.

Nagyvonalúan legyintett, és egy pillanatra belefészkelte magát a gondolat, hogy mindez furcsa módon az Öregeknek, vagy nekik is köszönhető.

– Szóra sem érdemes. Csak a megfelelő építőmunkásokat kellett kitenyészteni. De térjünk rá a darabra!

– Elolvasta a kéziratot?

– Persze. És eszközölnék némi változtatást.

Amikor Czakó szeme megvillant, védekezőleg maga elé emelte a kezét.

– Ne aggódjon, nem a szövegről van szó. Csupán… az előadásmódról.

– Vagyis?

Nem volt benne biztos, hogy el tudja magyarázni. Szerencséjére két csuklyás alak közeledett felé odafentről, szürke csuhájuk eltakarta az alakjukat is.

– Ne aggódjon, kedves Czakó – mondta gyorsan, amikor észrevette, hogy a fiatalember riadtan bámulja a híveit. – Ők a leendő közönség egy igen csekély része. Hamarosan lesznek még többen is, a bemutató pedig teltházas lesz, ígérem. Mindent megszervezek, önnek a darab megírásán kívül csak a szereplők névsoráról kellett gondoskodnia.

– Ezt nem értem – makogta Czakó.

Úgy gondolta, nem kockáztathat többet. Ahogy megérezte a fiatalember rémületét, finoman megtolta, hogy induljanak el kifelé.

– Maga okos, művelt és nagyszerű ember, Czakó, és biztos vagyok benne, hogy ha megérti a koncepciómat, ön lesz a leglelkesebb támogatóm. De úgy látom, kimerítette a színház megtekintése. Engedje meg, hogy egy következő alkalommal magyarázzam el.

A fiatalember erőtlenül bólintott. Mire felértek a lépcsősor tetejére, visszanyerte az irányítást fölötte.

– Akkor a jövő héten ugyanott, ugyanakkor találkozunk – szögezte le ellentmondást nem tűrőn, mikor kiléptek az ajtón. Csillagtalan, sötét éjszaka vette őket körül, szitált az eső, Czakó fázott és reszketett. Valami olyasmit érzett irányában, ami leginkább a szánalomhoz volt hasonló, ha emberi fogalmakban kellett volna gondolkodnia. De igyekezett inkább nem az emberi érzésekkel foglalkozni, hanem visszatért a praktikumhoz. Önmagát is meglepte azzal, hogy egy hirtelen támadt ötlettel improvizált.

– Hogy ne kelljen gyalogolnia, rendeltem önnek egy konflist, ami visszaviszi Pestre. Jó éjt – mutatott a sötétség egy összesűrűsödött részére. Nem okozott gondot az átalakulás. Olyan gyors volt, olyan gördülékeny és elegáns, hogy Czakó észre sem vette. Ő pedig megkönnyebbült attól, hogy végre nincsenek határozott körvonalai, csak valami kocsonyás, reszketeg feketeség, egy bugyborékoló sárgömb nyúlós halmaza – ruganyos, ötméteres gömb. Czakó kénytelen-kelletlen megfogta rajta azt, amit a konflisajtónak tartott, kinyitotta és beszállt. Puha, renyhe sötétségként ölelte körbe, szinte belesüllyesztette kocsonyás párnázatába. Fuvolázott neki és úgy suhant vele, hogy alig néhány perc alatt el is értek a lakásáig.

A következő héten felkereste a listán szereplő kóristákat és táncosnőket. Nem volt nehéz előkeríteni őket, és többen a fellépésbe is meglepően hamar és könnyen beleegyeztek. Mikor összeterelte őket a színházba, támadt köztük egy kis zavar. Különösen a két kis növendék balerinán látszott a rettegésbe torkolló bizonytalanság, a Tóth lányok – Karolina és Berta – ijedt arccal szorongatták egymás kezét. A másik testvérpár tagjai, Koch Antónia és Leopoldina, idősebbek voltak, ők nem féltek annyira tőle, csak a homlokukat ráncolták. Még három táncosnőt tudott rábeszélni, hogy eljöjjenek, Idaly Laura, Schiller Mari és Pirok Karolina álldogált ott tanácstalanul, a tizenhét kórustag mellett. Nem akarta húzni az időt. Mire kicsodálkozták magukat a színház hatalmas méretein és a körbefutó művészi faragványokon, ő visszaalakult és megmutatta magát nekik. Azt hitte, meg kell majd ölnie őket, de nem volt rá szükség. Az iszonytól megőrültek, sokkot kaptak, a nők közül többen elájultak, összeestek, még emberi mércével mérve sem tartott sokáig, hogy eszüket vesztve, őrjöngve kárt tegyenek magukban és egymásban. A Molnár József nevű kórista azonnal szörnyethalt. Még aznap elkezdte velük a munkát és a következő időszakban sokat dolgozott velük.

Nem örült neki, amikor Czakó kialvatlanul, karikás szemekkel és kissé kócos szakállal jelent meg a találkozón. Elvárta volna, hogy a fiatalember éppolyan makulátlan legyen az öltözékében, mint a gondolataiban, hiszen szüksége volt rá. Ezúttal jóval korábban találkoztak, de még így is szürkületre értek ki a színházhoz. Elérkezettnek látta az időt arra, hogy elkezdje beavatni a tervébe.

– Azt ígértem, megosztom önnel a koncepciót. Egyúttal választ adok arra a kérdésre is, hogy miért van szükségünk táncosokra és énekesekre. Azért, kedves Czakó, mert a nyelv, még az olyan kifinomult drámai nyelv is, mint az öné, egyszerűen elégtelen. Az embert az állatoktól alig különbözteti meg, gyermeteg, suta és megmosolyogtató törekvés az önkifejezésre. Persze valahol el kell kezdeni, de az emberi nyelv, még a művészi is, pontatlan és félreérthető. Ebben talán egyet is ért velem.

Czakó elgondolkodva bólintott.

– „A külvilág mást olvas, mint amit magad kívánsz, hogy olvasson, komám” – idézte a bolondot a János lovagból.

Úgy látta, nem lesz nehéz dolga, ezért elégedetten folytatta.

– A nyelv attól lesz több, ha hozzátesszük… a dallamot és a ritmust. A zsoltárokat is énekelni szokás, nem igaz? Mindenekelőtt vissza kell térnünk az ősihez, az eredethez. Az előadás olyan lesz, mint amilyen a régi görögöknél volt, bár meg kell mondjam, mindez attól igazán ősi, hogy már az ókori görögök is utánoztak vele valakiket. A színészek, akik közül néhányat most már jelmezben láthat ott – mutatott büszkén a körszínház közepére –, koturnust és kecskejelmezt fognak viselni.

Az oltár mellett kicsavart tagokkal, torz arckifejezéssel dülöngélt-hullámzott a hét táncosnő és a tizenhét kórista. A táncosok csupasz lábán visszataszítóan magas papucs volt, a testüket csak egy lepel borította, amely alól kilógott a lábszáruk – a lábszáraikból pedig törött csontok álltak ki. Amikor léptek, mindenük reccsent, de a fizika törvényeinek ellentmondva mégsem roskadtak össze. A kóristák nem álarcot viseltek, hanem levágott fejük helyére kecskebakok fejét varrták. A rettentő vitustánc közben halkan mormogtak, kántáltak valamit, és Czakó egy idő után felismerhette új darabjának egy részletét. A látvány és a hang felemelő káosza láttán emberi testében szétáradt a büszkeség és a munkája eredménye okozta elégedettség.

– Nem mondhatja, hogy nem tartom be a drámával szemben támasztott elvárásait. Ahogy javasolta, ezt az egész költői képet a fantázia erejével állítottam elő, de a megjelenítés korántsem légből kapott. Mint láthatja, drámailag és pszichológiailag is megalapozott csoportokat hoztam létre, valódi, az életből vett alakokból, testtel, csonttal és hússal. Így az eleinte kaotikus jelenetnek köszönhetően kitisztul az agy, míg végre világos és érthető lesz minden – búgta szinte boldogan, és Czakó vállára tette a kezét, majd lelkesen hozzátette: – A közönség létszáma pedig egyre nő.

Úgy két tucat magas, kámzsás alak vonult be a lépcsők között lassan, lépteiket halk fuvolahang kísérte. Mindegyikük arcát csuklya fedte, bár az alkohol és a nélkülözés, a nyomor és az emberi lealjasodás amúgyis felimerhetetlenné torzította a vonásaikat. A kocsmai ismerősei voltak, nem volt nehéz rávenni őket, hogy némi fizetség vagy néhány itce bor fejében eljöjjenek. Czakó megzavarodva nézett rá.

– Látom, magyarázatot vár, kedves Czakó. Az előadás egyszerre lesz klasszikus és rendkívül újító. Klasszikus, mivel az eredeti görög hagyományokhoz térünk vissza, és rendhagyó, mert teljes mértékben bevonjuk a közönséget is. A közös művészi élmény pedig egyesíti majd a résztvevőket, testileg és lelkileg egyaránt. Olyan lesz, mint egy szeánsz. Mit gondol?

Czakó üveges tekintettel nézett hol rá, hol a kocsma népéből verbuvált közönségre. Látta rajta, hogy bizonytalankodik.

– A művészet áldozattal jár, ezt nem tagadhatja – győzködte. – Gondoljon a sikerre. A tomboló, ujjongó közönségre. Az elismerő kritikákra.

Czakó idegenkedve nézett körül a szürke homályban.

– Bevallom, nem is olyan rég még én is valami ilyesmi újításon gondolkodtam. De most, hogy látom… Nem is tudom… Talán ez mégiscsak túlzás.

A nyomaték kedvéért maga felé fordította és a szemébe nézett.

– Tudja, mi a művészet lényege, nem igaz? – kérdezte szigorúan, mint valami tanár egy vizsgán.

– Önkifejezés… – nézett rá bizonytalanul Czakó.

– A figyelemfelkeltés – súgta. Csak remélte, hogy nem egy érdemtelennek árulja el a titkát.

– A közönség figyelmének felkeltése…

– Ne legyen kicsinyes.

– Az istenekét? – kérdezte Czakó, mire ő ember testének börtönében felnevetett.

– Az istenekét? Ugyan, kedves Czakó! – legyintett, fekete kesztyűje hollóként repült az arca előtt. – Azok az istenek, akik emberekkel üzekednek, akik hagyják magukat meglopni és akik kicsinyes bosszút állnak védteleneken saját ostobaságukért? Ugyan, kérem! Gondolkozzon nagyobb léptékben!

Czakó összeráncolta a homlokát.

– Jehova?

Az arcára ráfagyott a mosoly ettől a korlátoltságtól.

– A zsidók és a keresztények istene csak egy fokkal komolyabb a görögök és rómaiak ripacskodó kompániájánál. Még az is, akire bosszúállóként tekintenek. Mert mit csinál az Úristen? Adakozik. Büntet. Megkegyelmez. Megjelenik holmi csipkebokor alakjában, meg úgy szereti a világot, hogy egyszülött fiát adja érte. Szereti a világot, érti, kedves Czakó? Fontos neki az ember, hiszen önnön nagyságának bizonyítékát szolgáltatja. Nem, az ilyen figyelméért nincs értelme küzdeni. És ezt maga pontosan tudja, hiszen megírta a Leonában.

– A természet… – súgta Czakó, ő pedig azt gondolta, most már mondhat többet is.

– Vannak olyan… entitások… akik olyan hatalmasak, hogy egyszerűen észre sem vesznek minket. És nincsenek is ráutalva holmi nyomorult emberekre a nagyságuk visszaigazolására.

Czakó óvatosan kibújt a karja alól.

– Egyedül a természet erői ilyen hatalmasak.

Attól, hogy a másik végre kezdi megérteni a lényeget, egy pillanatra túlságosan emberré vált. Elragadta a hév és magyarázni kezdett.

– Az elnevezéseket inkább hagyjuk későbbre. De hogy világos legyen: annak a figyelméért érdemes küzdeni, aki semmiféle kapcsolatot nem akar velünk, mert, hogy úgy mondjam, kívül esünk a látóterén. Aki észre sem vesz minket, mert a végtelen a lakóhelye és ő csak a hatalmas csillagokat látja. Nos, ha egy ilyennek akarjuk felkelteni a figyelmét, akkor hangosnak kell lennünk. Az áldozat sikolya és a varázsige bömbölése együtt talán elég zajos, hogy felfigyeljen ránk. Hogy a tetszését elnyerjük, arra gondolni sem lehet. Hiszen nem tudhatjuk, hogy a nálunk hatalmasabb mit tart jónak és miben gyönyörködik. Ezért mi megelégednénk azzal is, ha észrevenne minket. Minél kétségbeesettebb a sikoly, minél erősebb a kántálás, annál valószínűbb, hogy egyszer csak meghallja. Aztán ha felébredt, hozzáláthatunk a felhasználásához, akarom mondani, a politikai szövetségek megkötéséhez, és elnyomott testvéreink kiszabadításához. Na de ne szaladjunk ennyire előre. Most csak az a fontos, hogy ezt a mértéket, ezt a sikolyt és ezt az ordítást kiváltani csak a valódi, vérre menő művészet képes. Sőt, ennek a kiváltása maga a művészet. Az az erő, amely az ön darabjaiban is megvan. Emlékezzen a vallásra, amelyet a nagyenyedi kollégiumban diáktársaival készült megalapítani. A természetet akarták tisztelni.

– Honnan tudja ezeket rólam?

Vállat vont.

– Én is erdélyi vagyok. Jó nyomon járt, de nem találta még meg az igaz utat. De most itt a lehetőség! Képzelje el, hogy a természet, az igazi, valójában nem az, amit mi itt a Földön magunk körül látunk. Annál sokkal több. Maga a mérhetetlen világegyetem, és azok a nagyságuk okán részvétlen hatalmak, amelyek a világegyetem szülöttei.

Czakó felkapta a fejét.

– Az Elbeszélhetetlen Szertartások… és amit nyáron a Tátrában láttam…

Elégedetten bólintott. Talán végre megérti. Talán.

– Most már tudja, mi a közös bennünk. Ez a mi lelki rokonságunk, mivel minden más kizárt, ugyebár. Azonos szemléletünk pedig a közös munka szilárd alapja. Térjünk is vissza a darabjához. Mint ön azzal tökéletesen tisztában van, a lényeg a fájdalom és az extázis, mert csakis ezekből születik valódi művészet – először Czakó drámái jutottak eszébe, majd arra gondolt, amikor egyedül, egymaga kivájta a földben ezt a csarnokot, elhagyatva és kínlódva, mert a társai után törte magát. – A keserűség és a gyötrelem fensége az, aminek az átélésétől valódi hatalommá válik az alkotás.

– Mit akar a kecskejelmezekkel és a koturnusokkal? – kérdezte akadékoskodva Czakó. – A görögök visszafogott, szikár darabjai nem illenek ebbe a romantikus keretbe. Ha már művészeti irányokban gondolkodik, akkor hagynia kéne a görögöket és a legújabb stílust, a romantikát kellene alkalmazni.

– A kecskejelmezekkel és a koturnusokkal éppen, hogy nem a visszafogott és szikár görögöket fogjuk megidézni. Ellenkezőleg! Apolló hófehér, semmitmondó talpnyalói helyett Dionüszosz sötét tisztelőit. A görögök is valahogy úgy voltak vele, mint maga. Ahogy Szophoklész Antigonéja mondta: „sok van, mi csodálatos, de az embernél nincs semmi csodálatosabb,” és a csodálatost úgy értette, hogy sötét, komor, félelmetes. Ebben igaza is volt. Amiben tévedett, az az, hogy igenis van az embernél is csodálatosabb. A mi előadásunk visszanyúl majd az eredethez. Ez lesz az igaz tragédia, a kecskeének és bacchanália, a Dionüszosz tiszteletére rendezett és betiltott, elhallgatott, valódi művészet, amellyel minden határt átlépünk. A romantika, ha úgy tetszik. Hívja, ahogy akarja. De a legjobb volna talán a kultusz kifejezés.

Czakó a bacchanália említésénél elvörösödött, ő meg a szemét forgatta az értetlenkedéstől.

– Remélem, nem tévedtem, amikor bíztam az ön képességeiben és az elkötelezettségében – nézett rá szigorúan.

– Nem, nem téved. Képes vagyok rá. És meg is teszem.

A szorongása valamelyest enyhült a fiatalember elkötelezettségét látva.

– Jól van – kesztyűbe bújtatott nyúlványaival megveregette Czakó vállát. – Most menjen haza és pihenje ki magát. A jövő héten talán már eljutunk az egyik kisebb tömegjelenetig. Gondolkozzon, hogy ki volna megfelelő főszereplőnek.

– Lendvay Márton – vágta rá Czakó, ő pedig elgondolkodott a lehetőségen, hiszen sokszor látta már a színészt különböző szerepekben, de végül elvetette.

– Nő legyen. Nagyon fontos, hogy nő legyen – mondta, mert azt gondolta, így könnyebb dolga lesz.

Később úgy látta, az emberi türelmetlenség lett a kudarc oka. Ahogy elkezdtek jól alakulni a dolgok, egyre izgatottabb lett és egyre jobban sürgette a megvalósítást.

– Megvan már a főszereplője? – kérdezte köszönés helyett az újabb találkozás alkalmával, nyomasztó éllel a hangjában. Czakó leverten csóválta a fejét.

– Na jól van – köszörülte meg a torkát és hogy megnyugodjon, átkarolta Czakó vállát. – Azért, hogy jobban belássa, milyen fontos ez, nem várunk szombatig, megmutatom önnek, hogy áll a darab most.

Hókásától és sártól nyálkás utakon, majd a decemberi dértől szürke pusztában gyalogoltak. Szitált a hó, szürke felhők palástja nehezült a horizontra. Miután megérkeztek, sietve a kör szélére vezette.

– Íme a minden elemében tökéletesen megszervezett főpróba, amit úgy hiányolt még év elején a Nemzeti Színház gyakorlatából – jelentette be. – A premier pedig december huszonnegyedikén lesz.

– Szenteste? – kapta fel a fejét Czakó.

– Persze. Az év legsötétebb éjszakáján, amikor a csillagok állása ismét kedvezővé válik. Mikor máskor volna igazán alkalmas?

Intésére lassan közeledni kezdtek a szereplők a lépcsőkön lefelé lépkedve. Az áhítatos csöndet csak a törött csontok súrlódása, a szakadó bőr szisszenése törte meg, ahogy a leplekbe burkolt, véres testek és foszló tetemek koturnusaikon lépkedve araszoltak az oltár felé. A nyakukon kecskebakok fejét viselő kóristák hosszúkörmű, zöld és lila foltokkal tarkított kezüket széttárva kísérték őket. Amikor a menet eleje elérte az oltárt, megjelentek a csuklyás nézők, kezükben korbáccsal. Az egyikük éles, rikácsoló hangon kántálni kezdte a darab kezdő sorait, a másik folytatta, aztán a harmadik, és így tovább, miközben a színészek keringtek az oltár körül. Ahogy a nézők odaértek, becsatlakoztak a keringésbe. Amikor vége lett az első jelenetnek, a tömeg megállt, a nézők pedig nagyot lendítettek korbácsaikon, és végigvágtak az előttük állókon. Aztán az éneklő szövegmondás, a keringés újraindult, a ritmus pedig alig hallhatóan gyorsulni kezdett. Egyre hangosabban kántálták a dráma szövegét, a korbácsok már a sorok végén is lesújtottak, míg végül már nem lehetett megkülönböztetni, mikor beszél valaki és mikor ordít fel a fájdalomtól. A színészek püffedt, lilás húsa kivillant a szakadt tunikák alól, a nézők csuháit átitatta valami fekete massza. Észrevétlenül arrébb húzódott, hogy ne akadályozza a többieket. Látta, hogy Czakót egyre jobban magával ragadja a produkció.

A nézők és színészek egymásba gabalyodva nyögtek és ordítottak, vonaglottak tovább. Az állatiassá aljasult tánc örvénye egyre vadabb sodrásba lendült. Czakó egyszercsak lerángatta magáról a kabátot, lendült a keze, mozdult a lába, és elbődült; basszusa beleveszett a közös ordítás tajtékzó tengerébe. Az arca eltorzult az üvöltéstől, a teste együtt rángott a többiekével, a fejét rázta, és üvöltött, üvöltött, ahogy a torkán kifért. Izzadtsága átütött az ingén, a haja csatakosan tapadt a halántékára. A szakálla összekuszálódott. Valaki rávágott a korbáccsal, mire ő széttárt karokkal várta, kérte a következőt. Ugrált és a feje fölé nyújtott kézzel tapsolt, a szemét lehunyva vonaglott a tömegben a többi testtel együtt. Egyre közelebb kerültek egymáshoz, összepréselődtek, üvöltve és habzó szájjal, foggal-körömmel egymásnak estek, az állati szenvedélytől vakon szaggatták egymás ruháját és testét. Volt, aki leroskadt és a többiek eltaposták, a dohos levegő megtelt a verejtékben úszó testek fanyar szagával és a hullák édes bűzével. Czakó lába néha belesüppedt egy-egy vértől sikamlóssá vált testbe, vagy felpüffedt és éppen akkor szétrobbanó húsba, néha megbotlott egy kiálló, szilánkos csontban, de látszott, hogy fel sem tűnik neki, a tömeg vitte, sodorta magával. Elragadta, elsöpörte, magába olvasztotta és megsemmisítette. Ahogy az állatias, vad őrjöngés találkozott az emberi duhajkodással, és a pokoli ordítás a harsogó extázisban végső pontjára hágott, úgy tépte darabjaira a csikorgó éji pusztát, mintha az alvilág dögletes forgószéllé növekvő lehelete volna. Az eszeveszett kiáltozás néha elcsöndesült, ilyenkor a kóristák rettenetes varázsigéket kántáltak egy halott álmodóról.

A szeánsz elért a csúcspontra. A katarzist várva a tömeg elhallgatott. A döbbent némaságban csak az eksztázisból kiábrándulva ébredők ziháló lihegését lehetett hallani, a levegő az izzadt testek kipárolgása mellett a csalódottságtól volt fülledt. Csak a szűnni nem akaró fájdalom volt a csengő fülekben, a begörcsölt izmokban, a levegőért kapkodó mellkasokban, a megvert, meggyötört húsban, a túlhajszolt idegekben. Látta, hogy Czakó vágyakozva, áhítattal néz fel az üres oltárra, és gyorsan ott termett mellette.

– Valami hiányzik, ugye? – kérdezte mohón.

– Igen… – suttogta kiszáradt torokkal Czakó, az üvöltéstől elment a hangja. – Egy saját vérében ázó, meztelen női test…

Elismerőn nyugtázta, hogy a felismerés olyan magától értetődő volt, mint a levegővétel. Czakó vállára tette a kezét.

– Szerezzen egyet.

A kudarc úgy sújtott le rá, olyan kegyetlenül és váratlanul, hogy először semmi mást nem csinált, csak nem engedte a tudatához az információt, miszerint Czakó Zsigmond drámaíró 1847. deccember 14-én öngyilkos lett. Tudta, hogy ez is emberi reakció, de csak ebbe kapaszkodhatott. Nem értette Czakót, ezt a bolondot, akit beavatott a titkába, az örökkévalóságot kínálta neki, a hírnevet, a sikert, egy másik világot. Csak egy ember lehet annyira ostoba és gyáva, hogy megfutamodjon mindezek elől.

A szentestét az egyik legrosszabb pesti lebujban töltötte, de nem ott, ahonnan a közönségét szerezte. Nem bírta volna most elviselni a látványukat. Persze a most elétáruló látvány nem különbözött sokban attól, amit megszokott, de legalább tudta, hogy nem pont ugyanazokat az embereket nézi. Meghúzta magát egy sarokban és Branstetter szemével bámulta ezeket a megvetésre méltó lényeket. Másnap elindult a szokásos útján. Az emberek kiözönlöttek a reggei misék és istentiszteletek után a templomból, letaposták a friss havat, és egymásba karolva, a hidegtől és az ünnep örömétől piros, mosolygó arccal, beszélgetve hazaindultak, ki gyalogosan, ki konflist fogadva. Fekete cilinderes, magas alakja elől zavartan elhúzódtak, de aztán ugyanolyan önfeledten folytatták a csevegést, tervezgették a látogatásokat és találgatták, mi lesz a gazdagon terített asztalokon és ki milyen ajándékot kap majd. Még egy csapat korcsolyázó fiút is látott, de aztán mikor kiért Pestről, elmaradtak mellőle az emberek, a beszélgetések, a nevetés elhalkult mögötte, a hó egyre tisztább és egyre nagyobb lett, a szél egyre jegesebb, a vakító fehérségben, ami egyszercsak körülvette, alig találta meg a romos kocsmaépületet. Tűnődve állt meg előtte, de végül rájött, hogy nincs hová mennie, csak ide. Benyitott. Odabent a jól ismert, hatalmas csarnok fogadta. A tátongó üresség, az oly sok munkával kifaragott frízekkel borított kőfalak, az óriási bástya falai, amelyek körben futottak valahol a messzeségben. Az ódon, mohával borított lépcsősorok övezte kör közepén az elhagyatott oltár. Lassan lesétált a lépcsősorokon, és ez a mozgás törte meg egyedül a fájóan nagy csendet: fekete kabátja végignyalta a nedves mohát a porladó köveken. Leért az oltárhoz, szemét végigfuttatta a feliraton, és ekkor hagyta, hogy elöntse a gyász és a keserűség. A szégyen, a megaláztatás, a kudarc. Feltámadt benne az érzések olyan keveréke, ami minden korábbinál emberibb volt, és amit nem tudott a kozmikus anyag elnyomni benne. Bánat, keserűség, csalódottság és düh keveréke, valami olyasmi, ami kénytelen volt szabadjára engedni. Emberteste megrázkódott, a kocsonyás anyag felbugyogott benne, feketén fortyogni kezdett. Branstetter megnőtt, egyre csak tágult, a cilinder leesett a fejéről, ahogy minden irányba megnyúlt a feje és a bőre széthasadt és levált, mint egy felfeslő bimbó. A koponyája szétrepedt, kibugyogott alóla a kozmikus anyag. A kabátja megkötője elszakadt, a nehéz anyag lecsúszott a válláról, ami már nem is volt váll, csak fekete massza. A hátán reccsent a fekete felöltő, a nadrágján minden varrás elengedett, ahogy kifordult alóla bíbor szegélyekkel csipkézett lilásfekete húsa. Vissza akart menni az övéihez, segíteni rajtuk még akkor is, ha ezzel saját rabságát kockáztatja. Ez azonban nem volt lehetséges. Mikor lehiggadt, újra felvette Bransetter alakját és hónapokig célját vesztve bolyongott a városban.

Egyre jobban zavarta a nyüzsgés és az a jelentéktelen rebellió is, ami mindössze néhány röpke hónap alatt alakult ki. Először csak a város bolydult fel, az emberek gyülekeztek, verseket szavaltak, szónokoltak az esőben, fiatal nők próbáltak mosolyogva kokárdát tűzni a mellére, és megvető tekintettel mérték végig, ha nem kért belőle. A nyár elejét még valahogy kibírta, de mire továbbállt, már a vidék is forrongott. Az emberek már menekültek, hadakoztak, a szabadságot meg a hazájukat akarták megvédeni, valami nemzetről beszéltek, csupa mérhetetlenül jelentéktelen dolgot emlegettek, mintha ezek közül bármelyik is fontos lehetne, miközben ő ezzel az elégtelen emberi testtel volt kénytelen vesződni. Újra és újra beleütközött az emberi lét szabta korlátokba. A silány anyag, a tudat, az érzelmek, mindettől szabadulni szeretett volna. Ha Bruno Branstetter ennyi vesződséggel jár, akkor több emberi test, több emberi gondolat, érzés és tudat még több gondot fog okozni. Ez volt az oka, hogy inkább Branstetter alakjában elviselte, és nem kebelezte be őket. Tudta, hogy nem adhatja fel. Így, ebbe a lehetetlen testbe szorulva, gömbalakjában is létező emberi vegyületekkel egyszerűen nincs más választása, mint újra és újra nekiveselkedni, újra és újra nekivágni az útnak, folyamatosan mozgásban lenni, mindig tovább kutatni a lehetőségeket a visszatérésre és a lázadásra.

Az utazás még annál is unalmasabb volt, mint mikor Marosvásárhelyről igyekezett Pestre. Mire nyár közepétől ősz végéig az alföldnek nevezett apró tájegység egy jelentéktelenül kis részét újra bejárta, úgy gondolta, hogy az egészet ismeri. Ahogy az egy családhoz tartozó emberek arcain, úgy ezen a vidéken is alig lehetett észrevenni a különbségeket, és ő, mikor utasként, emberi alakjában a homokos síkokon kocsiban zötykölődve elnyomta az álom, ha pár óra múlva fölébredt, csak az izzadó lovakon és a nap állásán vette észre, hogy haladtak valamennyit. A messze elnyúló legelők, amelyek változatlanságát csak itt-ott egy magányos gémeskút vagy félig kiszáradt láp körül sétáló gólya váltotta föl, a rosszul megművelt szántóföldek, ahol a kukoricát és a búzát csak az őrzi meg, hogy a lopás az egyébként kicsinyes és lusta emberek fáradságába kerül, itt-ott egy magános tanya, hol bozontos fehér kuvaszok ugatva a birtok szentségét hirdetik, és a tavalyról megmaradt széna- és szalmaboglyák azt mutatták, hogy a birtokosnak vagy túl sok takarmánya, vagy túl kevés marhája van. Ezeket látta, mikor Branstetter barna szemeit behunyta, és ugyanezt, amikor azokat ismét kinyitotta. A tornyok, amelyek, mikor utoljára emberi alakjában körülnézett, hegyes oszlopokként álltak a róna távol határain, mintha vele utaztak volna, legalábbis köztük és azok közt, melyeket ébredése után látott, ugyanolyan kevés különbséget vett észre, mint a horizonton felbukkanó falvak és városok között. És ha a kocsistól megtudta, hogy déltől este hat óráig aludva egy egész mérföldet és még egy kis darabot haladt – emberként elcsodálkozott. Mikor elhagyta Pest-Budát és egy ideig a Tisza mentén folytatta az útját, azt hitte, a folyó talán érdekesebbé tesz a területet, de csalódnia kellett. A folyó változékonysága jelentéktelenül csekélynek bizonyult. Néha hirtelen és brutális erővel kiöntött ugyan, halványan és a maga kicsinyes voltában emlékeztetve a valódi nagyságra és erőre, de ha az áradás ideje megszűnt, a víz, ahogy zaj nélkül jött, úgy zaj nélkül vonult vissza, és a szőke Tisza nyugodtan folyt tovább alacsony, szétterülő partjai között. Mindez ősszel sem változott, csak a rekkenő hőségben reszkető délibáb helyett szürke ég feszült a barnára kopott tájak fölé, az emberek mogorvábbak lettek, ő pedig felismerte, hogy van egy olyan emberi tulajdonság, amelynek nagy hasznát vette a Branstetter bekebelezése óta eltelt időben, mert mindig ez segítette át a nehézségeken. Az elszántság. Ezzel az emberi vonással szennyezett anyagában fáradhatatlanul kutatta a lehetőséget az övéi megtalálásához. Ha nem olvasztotta volna magába a szász kereskedőt, talán még mindig ott fortyogna a Bolyai Poklos utcai házában lévő szekrényben, egyenletekről, térelméletről és egyéb matematikai problémákról diskurálva. Az utóbbi időben a feladat súlyát is jobban felfogta, mert már az emberléptékű időt is érezte, értette, és ettől jobban kínozta a tudat, hogy az övéi milyen régóta nyögnek elnyomás alatt. Haza kell térnie és a lázadás élére állni, felszabadítani elnyomott testvéreit, és ha sikerül, nem csak az Öregek uralmát törik meg, hanem neki sem kell többé olyan satnya, elégtelen és jelentéktelen dolgokkal törődnie, mint az egykori Bruno Branstetter teste és a kémiai reakciókban visszamaradt gondolat- vagy érzésfoszlányai, és nem kell ezt a minden apró szegmensében egyformán ócska tájat néznie. Addig viszont kénytelen használni ezt a létformát, bármilyen kényelmetlen is. Folytatta tehát az útját, magas, vékony, feketeruhás alakja beledőlt a feltámadó, csikorgóan hideg októbervégi szélbe, ahogy megindult a hadi szekerektől felmart, félig fagyott földúton.

Ezeres

Abban reménykedett, hogy viszontagságos útján legalább rendes vacsorát kap majd valahol, mert valódi alakjában nem nagyon talált felfalnivalót, Branstetterként pedig kimondottan éhezett. Furcsa levertség vett erőt rajta, ahogy maga körül szemlélte a világot. A fonnyadt lomb, mely még a fákon függött, a színtelen pázsit és a köd, mely az egész tájat elborította, szóval egy homályos novemberi nap szomorú gyászkíséretével úgy sétált be a faluba, mint egy koporsójából kikelt halott, és a legnagyobb házban – mint utóbb kiderült – a jegyzőnél kért szállást.

Az a ház volt a legszebb egész Ezeresben, a szerény és majdnem födeleig zöld venyigével befont jegyzői lak, kis négy ablakával a főutcára, és a hosszú folyosóval, mely babbal befont faoszlopokon nyugszik és a tiszta udvar felé néz. A házat egyik oldalán keskeny udvar, a másikon valamivel szélesebb kert környezte, amelyben a kopasz gyümölcsfák és tölgyek ágai fekete karmokként markolásztak a borús, egyre sötétedő ég felé.

A jegyző résnyire nyitotta az ajtót a kopogás után.

– Care este? – szólalt meg, eléggé goromba és gyanakvó hangon.

– Kereskedő vagyok. Szállást szeretnék és ételt, ha volna – németül válaszolt neki, mert románul még nem tudott rendesen.

A jegyző gyanakvón végigmérte.

– Kémkedni jött? Nem elég nekem ez a sok áruló oláh meg rác? Vagy éppen őket keresi?

Nem értette a kérdéseket, egyiket sem.

– Szász vagyok. Utazom és hetek óta nem ettem rendesen. Nem zavarnám sokáig.

A jegyző elhúzta a száját.

– Éppenséggel a szászok még az oláhoknál és a rácoknál is nagyobb gondot okoznak. Vagy maga talán támogatja az uniót?

– Persze – vágta rá, mire a jegyző bosszúsan felhorkant és kitárta az ajtót.

– Na jöjjön. Megalhat itt, de reggel álljon tovább. Mindenkinek jobb lesz úgy. Tengelyi Jónás vagyok.

– Bruno Branstetter – ahogy belépett, végigmérte a másikat. Emberi években számolva nagyjából ötvenéves lehetett, megmaradt haja őszült, a homlokát redők barázdálták, a tekintete furcsa tűzben égett. Mintha megszállott volna, vagy csöndes őrült. Vagy talán csak megkeseredett idealista.

Kerek asszony szaladt elő, a kezét a kötényébe törölgetve.

– Jajj, uramisten, már azt hittem, a Ioan. A múltkor is úgy fenyegetőzött, hogy idejön és ránkgyújtja a házat, adjon Isten, kicsoda az úr?

– Az urat Branstetternek hívják és megalszik itt. Vessen ágyat neki a hátsó szobában. Ha kész van, tálalhatja a vacsorát. Ő Zsuzsánna, a háziasszonyom – fordult hozzá, aztán amikor a nő sarkon fordult, a fogai közt szűrve hozzátette: – Ne is törődjön vele, csak a főztje miatt viselem el, olyan lepcses szája van, mint hét másiknak. Na meg ő legalább magyar. Kerüljön beljebb – emelte fel újra a hangját, és betessékelte a vendégét.

A háznak két szobája volt, melyeknek ablakai az utcára nyíltak, az elsőben, külön kijárással az udvarra, maga Tengelyi lakott, és itt tartotta hivatalos irományait, a másikban pedig Zsuzsánna, melynek egyik ajtaja a jegyző szobájába, másik a konyhába nyílt. A konyha másik ajtaja a halott gyümölcs- és tölgyfákkal teli kert felé, a harmadik a hideg és sötét udvarra nyílt. A konyha mellett a kamra volt, a ház végét a cselédház és egy kis szoba foglalták el. Ebben készített Zsuzsánna fekhelyet a vendégnek.

Tengelyi szobájában gyertya pislákolt az asztalon, mellette boroskancsó és kupa, meg valami helyi folyóirat a legújabb hírekkel, mellette Pestről hozatott lapok és a szabadságharcos kiáltványok, tudósítások tucatjai.

– Az ember azt se tudja már, kinek higgyen – fogta meg és dobta vissza ingerülten a jegyző az egyik hírlapot. – Most akkor győzünk, vagy sem? A betyárok jó hazafi módjára harcolnak, vagy felprédálják a falvakat? Maga tud valamit? Messziről jött, nem? – a jegyző gyanakodva húzta fel a szemöldökét.

– Pestről – válaszolta. – De a harcokról nem tudok semmit. Igyekeztem elkerülni a veszélyes helyeket.

A jegyző legyintett.

– Igaza is van. Ha megteheti. Nekem muszáj itt lennem. Tudja, néhány éve költöztem ide, miután a feleségem meghalt. A lányomat alig látom, fennhordja az orrát, szégyelli, hogy az apja csak egy jegyző. A fiam beállt honvédnek és elesett Pákozdnál. Ezek a falusiak meg csak a véremet szívják, néha úgy érzem, mintha le akarnák csapolni az agyvelőmet is, kiszipolyozni a zsigereimet. A végsőkig kihasználják az embert ezek az írástudatlan népek. Óvodát, magtárat építtettem. Az egyikbe nem viszik a gyerekeket, mondván, jól vannak azok otthon és különben se akarják, hogy magyarul beszéljenek. A magtárat meg kifosztották. Végigültettem gyümölcsfákkal a falut, de nem gondozzák őket, bezzeg az enyémekről lopják a termést. És mi a hála? Összejátszanak a szerbekkel, bújtatják őket. Fegyvereket dugdosnak. Meg éltetik a császárt, azt a semmirekellőt. Na de mindegy is. Magát bizonyosan nem érdekli az én keservem.

Nem válaszolt, próbálta megérteni a vázolt összefüggéseket. Azt gyanította, hogy ennek az egésznek köze van a pesti felforduláshoz, ami azóta országos méretűvé nőtte ki magát. Tengelyi azonban nem zavartatta magát és folytatta.

– A fizetésemből meg alig lehet megélni. Erre még idejönnek háborúzni is aztán mindent fölfalnak az ember elől. A falusiak meg ráadásul az ellenhez húznak. Legjobb lenne békében élni. Én megpróbáltam. Mondom nekik, fii ungur și totul va fi bine. De ha egyszer ezek a büdös oláhok nem akarnak! Hát mit lehet tenni?

Úgy érezte, muszáj mondania valamit, ha nem akar gyanúba keveredni.

– Semmit.

– Ugye? Mondom én.

Aztán hallgattak, sokáig, amíg el nem készült az étel és Zsuzsánna be nem hozta.

– Gulyás – mondta a jegyző, beleszagolva a tányérből fölszálló gőzbe. – Akármennyit beszél a Zsuzsánna, azért a főztje nagyon jó.

Most sem tudott mit mondani, de úgy tűnt, ez ezúttal sem okoz gondot. Gyanakodva nézte az ételt. Először leforrázta vele Branstetter száját, végigégette a torkát. Aztán eltanulta a jegyzőtől, hogy fújni kell. Mikor már annyira elhűlt, hogy az ízét is megérezte, furcsa reakció öntötte el embertestét. A vegyületek által kiváltott íz okozta öröm. Három tányérral evett meg, negyediket már nem kért, mert a jegyző valamiért utasította Zsuzsannát, hogy szedje le az asztalt.

– No, váljék egészségünkre – tápászkodott fel a jegyző az asztaltól. – A cselédszobában megalhat kend. Legyen nyugodt, odafigyelek, hogy a csőcselék közül egy se jöjjön be a házba. Hajnalban is elmehet, de várja meg, amíg megvirrad, ne mászkáljon sötétben a faluban mert valaki még fejbe találja csapni. A Zsuzsánna csomagol majd valami útravalót. Az oláhokkal meg világosban is vigyázzon, ha jót akar – mondta, azzal nagyot böffentett és a hasát simogatva kiment.

Ő pedig csak ült egy ideig tanácstalanul. Aztán a Zsuzsánna bejött hozzá és elvezette a szobába. Hagyott neki egy égő gyertyát. Miután az asszony kiment, leült az ágy szélére, bizalmatlanul méregette a ropogósra keményített, magasra vetett ágyat. Végighevert rajta, nyúlványaival az álláig húzta a takarót és újra csak olyasmit érzett, amit korábban soha: embertestének jólesett az alaposan kitömött derékalj, a dagadtra tömött dunna. Megrohanták az egykori Branstetter emlékei ételekről, puha ágyakról, kellemes beszélgetésekről, az emberi élet felfoghatatlanul apró szilánkjai és mindezek nyomában az a rettenetesen ijesztő, korábban ismeretlen emberi érzés: az öröm. A kozmikus anyag idegesen fortyant fel benne valahol mélyen. Elszégyellte magát, ami megint egy emberi érzés volt. Szabadulni akart tőle. Úgy döntött, itt és most meg kell próbálnia hazajutni még akkor is, ha ezzel felhívja magára az Öregek figyelmét. A parancsnak engedelmeskedve ledobta a dunnát és kióvakodott a házból, a konyhán keresztül a tölgyfákkal szegélyezett kertbe. Az éj setét volt. A magas tölgyek, melyek a helyet körbevették, és melyeknek csúcsai a ködben eltűntek, még inkább növelték a homályt, és csak a gyönge tűz, melynek fénye a konyha ajtaján keresztül a szemben álló bokrok elszáradt lombjára esett, terjesztett némi világosságot az egészre. Véghetlen csend terült el az egész vidéken. Néha az őszi szél egyes lökésekben szállt át a falu felett, a tölgyek száraz lombja, mely még az ágakon függött, csörögni kezdett, a sudarak között hosszú fájdalmas sóhaj hallatszott, mindig távolabb és távolabb, míg a gyenge nesz eltűnt, és a fák ismét hallgató mozdulatlanságban álltak. Néha fenn egyes varjúkárogás hallatszott, a madarak, melyek az erdőben ezrenként tanyáztak, fölébredve, nehéz szárnyaikkal verdesék a csörgő ágakat, azután ismét véghetlen csönd s hallgatás mindenfelől. 

Várt még egy kicsit, aztán a házzal szembefordulva kitárt karokkal megállt és elkezdett átalakulni.

Amikor felvette régi alakját, sikerült majdnem egészen száműznie a szennyeződést, ami emberi jellegzetességekkel mocskolta be. A teste szétnyílt, mint valami nagyon bonyolult kirakós. A bőre, mintha szikével vágták volna szét, számos egyenes mentén hasadt fel. Nem vérzett. A teste újrarendeződött. A mellkasa oldalirányban tárult fel, a bordáiból kezek lettek, a belső szerveiből hol végtagok, hol érzékszervek, az izmaiból csápok vagy karok. Fél perc alatt eltűnt minden, ami emberre emlékeztetett, vagy bármilyen élőlényre, amelyet emberi szem valaha látott.

Átadta magát a kozmosz megnyugtató közömbösségének, hívta, kereste az övéit, és egyszer csak ismerősen felizzott benne a kozmikus anyag. A súlyos, nehéz fekete semmi egyre sűrűsödött, ahogy a társai eónok távolságából próbálták magukhoz vonzani. Az idő és a tér megnyúlt és elvékonyodott, lilásbordó, kocsonyás nyúlványai már szinte elérték azt a másik dimenziót, az áttöréshez készülve felbugyogott.

– Cine merge acolo? Ioan, tu esti asta? Ce faci?

Amikor meghallotta a reszelős hangot, feltört benne az egykori Bruno rémülete. Nem számolt azzal, hogy a jegyző kisétálhat az udvarra. Ez pedig emberi hiba volt, de már nem csinálhatta vissza, és nem is lett volna más lehetősége. Az emberi érzésként felcsapó riadalom olyan kémiai reakciókat idézett elő, amelyek visszaalakították Bruno Branstetterré. A rémülettől szétesett, fortyogva, bugyborékolva hasadt szét, kifordult, a lilás-vöröses nyálkás anyag szétnyílt, kibomlott, mint valami ocsmány virág, és egyre csak ömlött, önmagába halmozódva.

Mikor sikerült úgy-ahogy rekonstruálnia Branstetter testének egy részét, és kialakult egy fél arc a habzó, csillámló anyag tetején, héját vesztett tojásként szétfolyó, kocsonyás félszemével saját rettenetét látta viszont a másik tekintetében. Egy ostorszerű nyúlvány csapott ki átalakuló, kontrolltvesztett testéből és úgy tekeredett rá a férfi arcára, nyakára, mint a betyárok karikás ostorai az ellenséges katonákéra. A férfi a torkához kapott, a tíz körmével kezdte kaparni az ostort, tátott szájjal próbált levegőt venni, de hiába. Az arca elszürkült, a homlokán kidagadtak az erek, miközben ő igyekezett Branstetterré alakulni. Mikor biztos volt benne, hogy már nem állnak ki belőle sem tüskék, sem göbök, nincsenek nyúlványai és nem néz ki úgy sehol, mint a kukacoktól felhasított rothadó hús, akkor észrevette, hogy a nyakából kinyúló, lilás húsból fonódó ostor még mindig szorítotja a jegyző nyakát. Mikor végre visszaszívta a nyúlványt, a jegyző élettelen teste végigzuhant a padlón. Tudta, hogy már nem tehet semmit. Azon gondolkodott, hogy talán jó volna megenni, de egy gyors kalkulációval megállapította, hogy Branstetterként rettentő sokáig tartana megrágni és megemészteni. Egy hirtelen ötlettől vezérelve, emberi leleményként a nyúlványt újra kinövesztette magából, a végét ötfelé ágaztatta és befurakodott vele a még meleg test nyílásain, az orrlyukain, a fülén és a száján. Először az agyát szívta ki, a fehérje felpezsdítette az érzékeit. Utána a húst szipolyozta ki, a vért, a nedvességet. A szemeket hagyta utoljára, mert a tápértékük kevés volt ugyan, az evés és birtoklás emberi eredetű élvezetéhez viszont nagyban hozzájárultak. Mikor végzett, visszacsévélte a nyúlványt és teljesen Branstetterré alakult. Egy ideig gyönyörködött a csontvázra rongyszőnyegként gyűrődő, száraz bőrhalmaz egészen bizarr látványában és közben egondolkodott a véletlenek és szükségszerűségek kérdésén. Ha nem ijed meg ennek az embernek az összevont szemöldökétől, talán már ott lenne, ahová tartozik. Vagyis ott, ahová egykor tartozott. De már nem odavaló, és ezt most értette meg, mert ha az egykori Bruno apró ijedtsége elég volt hozzá, hogy visszarántsa, akkor az övéi között a benne rejlő ember meg is tébolyodna. Furcsa módon nem érzett csalódást, inkább megkönnyebbült, ahogy végre elfogadta a helyzetét. Elégedetten visszasétált a házba, végighevert az ágyon és elaludt. A Zsuzsánna sikoltozására ébredt.

Vermes

Megölték az ezeresi jegyzőt

Barna kislány kéri a Teremtőt

Rúzsa Sándort ne küldjék hiába

Akadjon a gyilkosa nyomára

Sándor ült a tűz mellett és egy faággal piszkálta a parazsat. Az egyik oldalról Jámbor Pista tartotta a kezét a tűz fölé, a másik oldalról meg Kóbor Marci. Hallgatták a tűz ropogását, a novemberi fagyos szürkületben csak a lovakig láttak. A hideg bevette magát a csontjaikba, annyira, hogy néha a foguk is összekoccant. A bőgatya, az ing és a mente már kevés volt, meg aztán be is mocskolták németek, szerbek, meg véletlen tán magyarok vérével is – a csatában nem nézték, kit ölnek meg, a csata után nem nézték, kitől veszik el a zsákmányt. Subájuk pedig nem volt, mert akadályozta volna őket a harcban. De nem kapták meg beígért ruhát, sőt, élelmet és felszerelést sem. Ez volt az oka, hogy Sándor végül a szökés mellett döntött. A vacogás mellett csak a gallyak ropogását lehetett hallani, így amikor mögöttük megzörrentek a kopasz bokrok, egyszerre ugrottak fel és kaptak a karikás ostorhoz, vagy a puskához, kinek melyik esett inkább kézre.

– Ne bántsatok, én vagyok – lépett elő feltartott kezekkel a Miska.

– Hogy találtál meg? – engedte le a karikást Sándor csodálkozva. A Miska tizenötéves sem nagyon lehetett még, nyurga, vékonydongájú gyerek volt, mint a hozzá hasonló árvák a pusztákban, szeplős, a haja akár a szénaboglya, állagát és színét tekintve is. Senki se tudta, hogy keveredett a betyárok alkotta honvédcsapatba. Egyszer csak ott volt, pontosabban mintha mindenhol ott lett volna, mint valami macska. Mindent kihallgatott, kifigyelt, hozta-vitte a híreket és pletykákat, a vezérkar jobban félt tőle, mint magától Sándortól. Most is csak vállat vont a kölyök, miközben leengedte a karját és szerényen csavargatta a kezében a pörge kalapot. A dér megült a haján. Sándor közelebb lépett hozzá.

– Mit akarsz?

– Gyertek vissza.

Azok hárman összenéztek. Négy napja dezertáltak a seregből. Egészen biztos, hogy erről nem csak Miska tud. De van más, amiről viszont igen.

– Beszélj – mordult rá Sándor.

Miska a fejébe csapta a kalapot és leült a tűz mellé, felé nyújtotta a kezét.

– Kossuth bármi áron megvéd téged. Ha a seregben vagy. Pesten rólad írnak az újságok, hogy milyen vitézül küzdesz, milyen bátor vagy, mennyi zsákmányt szerzel és a tetejébe még szét is osztod a nép között – Miska felnézett rá, a tűz megvilágította a szeplőket az orrán. – De ha kiderül, hogy megszöktél, szégyenben marad. És akkor nem lesz kegyelem. Nem fog megvédeni semmitől, még a bitófától sem. Úgyhogy gyertek vissza.

– Megbüntetnek.

Miska megint vállat vont.

– Nem olyan nagyon. Amúgyis kaptunk új feladatot.

Sándor felhúzta a szemöldökét.

– No.

– Van egy Ezeres nevű oláh falu. Az ottaniak szerbeket bújtatnak, fegyvereket dugdosnak. De ráadásul tegnap megölték a jegyzőt, mert magyar volt. Asbóth azt akarja, hogy tegyetek rendet. Kiválogatott negyven embert, és azt mondta nekik, még Rákóczy-Parcetich se fog rájuk ügyelni, egyedül Rózsa Sándornak fognak számot adni. De ha te nem mész vissza, kútba esik az egész, a betyárok pedig mind hazamennek.

Marci felpattant.

– Én velük tartok. Megnyúzzuk a büdös oláhokat – kiköpött a tűzre. – Elvesszük, amijük van.

Sándor morogva leintette.

– Menj, ha akarsz. Nekem semmi dolgom ott. Én nem vagyok se zsandár, se bírája senkinek, a kettő együtt meg végképp nem. És a zsákmány sem ér semmit, ha nem kihívás megszerezni. Mi öröm van abban, megbüntetni, levágni egy rakás védtelen parasztot más nevében, olyanért, amit nem ellenünk követtek el?

Marci megfordult, lelemelte a csupasz bokrok ágairól a lova kantárját és felült a nyeregbe.

– Márpedig én megyek.

Pista felegyenesedett.

– Menjünk vissza. Ez könnyű lesz, végre nem kell a bőrünket csatában a vásárra vinni. Ha rendet teszünk a faluban, előkerítjük a rebelliseket, megszerezzük a fegyvereiket, el fogják nézni még azt is, hogy megszöktünk.

– Haza akartam menni – dohogott Sándor.

– Hát épp ez az – szólalt meg Miska. – Mindenki haza akarna menni. Mi lesz így a magyar szabadságból?

Pista úgy nevetett, hogy a könnye is kicsordult, dülöngélt és a hasát fogta.

– Miféle szabadság, Miska fiam? – letörölte a könnyeket a bajszáról. – Ha megélsz magad a pusztán és nem kap el a zsandár, egyedül az a szabadság.

Sándor a fejét rázta.

– Igaza van. Nincs ebben semmi szabadság, Miska, nem is lesz. A magunkfajtának legalábbis nem. Éppenhogy a legnagyobb rabság. Nem eresztenek ezek engem. Arra kellek nekik, hogy elámítsák a pesti úrinépeket a hőstetteimmel. Elhitetik velük, hogy én vagyok az igaz magyar, a puszta fia, aki értük harcol. Pedig én vagyok a medve, aminek karikát ütöttek az orrába és táncoltatják.

– Hát akkor menj haza – szólt le Marci a nyeregből. A lova türelmetlenül topogott és rázta a fejét. – Boldogulunk nélküled is.

Miska közelebb hajolt és megragadta Sándor karját.

– És ha hazamész? Előveszik a betyár múltadat és vége az amnesztiának. Nem bújhatsz el. Ha most helytállsz, Sándor, ha vége lesz ennek, te tisztességben élhetsz, nem kell betyárkodnod többé. Se betyárkodnod, se parádéznod a pestieknek.

Sándor ránézett a szegényesen lobogó tűz mögül. Négy napja még azt hitte, megszökhet az egész elől. A harc elől, az elvárások elől, a szerep elől, amire kényszerítik. Azt hitte, ha hazamegy, majd szépen eltűnik szem elől és a nagy ribillióban senki nem fog vele foglalkozni. És mire vége lesz az egésznek, őt már el is felejtik, addigra lesz tisztességes, jó élete. A kislaki gulyás testvérének nevén eléldegélne Taksony vármegyében, vagy akárki másén: a harcok után sok lesz a halott, bármelyiknek a képét magára veheti. Most belátta, hogy mekkorát tévedett. Rádásul másokat is megtévesztett, még ha akaratlanul is.

– Az ám – szólalt meg Marci. – Kossuth nem csak neked ígért kegyelmet, hanem mindenkinek. Ha Vezér vagy, felelős vagy az embereidért. Nem hagyhatsz minket cserben. Nem maradhatunk dezertőrök.

– Magadtól jöttél velem. Nem kényszerítettelek.

Marci hunyorgott a szürke, gyatra füsttől.

– Csak mentem a Csillagom után. Állj be elém és megint követni foglak.

Sándor elhúzta a száját. Nem tetszett neki ez a beszéd, Marciban nem is bízott soha, csak azért tűrte meg, mert azt gondolta, ha nem viszik magukkal, elárulta volna őket. De ha már nincs más választása, akkor legalább tudnia kell, hányadán áll vele.

– Hát neked is a Vezéred vagyok? – kérdezte, és közben Pistára meg Miskára sandított. Azok egy bólintással jelezték, hogy tanúsodni fognak arról, mi hangzott itt el, ha szükséges.

A tűz táncoló fénye gonosz ördögarcot csinált a vigyorgó Marcinak.

– Az hát. De a Vezér nem parancsol. Csak irányít.

Sándor felkelt a tűz mellől, felhúzta a bő gatyája szárát és elkezdte szétrúgni az égő hasábokat, eltaposni a zsarátnokot. Pista segített neki, aztán lóra kaptak és megiramodtak Versec felé.

Versec

Asbóth Lajos őrnagy a mellét takaró nagy szakálla alá csúsztatta a kezét, amikor szigorúan végigmérte Sándort.

– Betartja-e a parancsot, őrmester?

Sándor összevonta a szemöldökét. Legszívesebben úgy bánt volna el ezzel az emberrel, mint a szerbekkel meg osztrákokkal a csatákban: odacserdítette volna a karikás ostort a szeme közé, vagy méginkább a nyakára, aztán lerántotta volna, hogy a lova után vonszolva végighurcolja Versec körül. Erre pedig az az egy oka volt, hogy nem szerette az ostobákat. Asbóth pedig ostoba volt, hiszen még mindig nem fogta föl, hogy a betyároknak nem parancsol senki.

– Az egyezséget betartom. De csak a magam nevében beszélhetek.

Asbóth csücsörítve oldalra biccentette a fejét.

– Maga a Vezér, nem? A Csillag, vagy hogy mondják.

– Attól még nem parancsolok. Megegyezünk. Meg aztán mindenki tudja is, hogy hol a helye, meg mi a dolga, ha meg kell szerezni a jószágot. A többihez meg nincs közöm.

– De hallgatnak arra, mit mond, nem?

Sándor vállat vont.

– Bizonyos dolgokban.

Asbóth idegesen fújt egyet, Sándornak meg viszketett a tenyere, hogy megrángassa azt a cifra szakállát.

– No idefigyeljen – nézett rá Asbóth olyan elszántan, ahogy csak Sándor szerint telhetett tőle. – A fegyver most a jószág, érti?

Sándor megdörzsölte az öklét és azon gondolkodott, nem volna-e mégis a legegyszerűbb lelőni ezt az embert.

– Meg kell szerezni a fegyvereket, amiket az oláhok rejtegetnek maguknál. Tudja, mintha elhajtaná a marhákat, csak ezeket össze kell majd szedni. Érti? Aztán akinél megtalálják a fegyvereket, azokat lefogják és idehozzák. Senki máshoz nem nyúlnak, felfogta? Nem bántják a papot, se a nőket, se az öregeket, senkit, csak azokat, akik vétkesek. Azokat egy kicsit megverhetik, de ne nagyon, épp csak annyira, hogy elmeséljék, honnét vannak a fegyverek, meg még amit tudnak esetleg, ami a hadakozáshoz fontos lehet. Érti? Hallja?

Sándor ránézett a nagy kék szemével és úgy tűnt neki, hogy Asbóth kicsit összehúzta magát.

– Hogy lássa, mennyire bízom a... szakértelmükben, egyedül küldöm oda magukat. Rákóczy-Parcetich itt marad. Érti? Magukra lesznek utalva. Most bebizonyíthatják, hogy tényleg olyan odaadóan szolgálják a szabadság ügyét, ahogy a Hölgyfutár megírta. Felfogta? Megértette?

– És a gyilkos? – kérdezte Sándor, mert ezt az egyet valóban nem értette az eligazításból.

– Milyen gyilkos? – hőkölt hátra Asbóth, a boglyaméretű szakáll megrezzent a mellén.

– Aki megölte a jegyzőt. Mit csináljunk vele?

– Honnan tudja, ki ölte meg?

– Még nem tudom. Gondoltam, legelsőnek is azt kell kideríteni. Ha pedig kiderítettük, el kell kapni, aztán a törvény kezére adni. Idehozzam, ha megvan?

Asbóth fújtatott és a szemét forgatta.

– Háború van. Érti? Nincs törvény. Nem érdekel, ki a gyilkos, felfogta? Ha meg bírták ölni a jegyzőt, akkor nyilvánvalóan mindenki bűnös, az egész falu, érti? De jegyző majd lesz másik. Nekünk most a fegyverek kellenek. Igazából még jól is jött ez a gyilkosság, legalább van indokunk, hogy minek megyünk oda. De ezt nem mondhatja senkinek, érti? – hajolt közelebb Sándorhoz, aki hátralépett. Valamennyire megkönnyebbült. Ha úgy van, ahogy Asbóth mondja, elfogadható a feladat. A fegyver a jószág, a zsákmány, azt megszerzik, a többivel pedig nem törődnek. Nem kell nyomozniuk, sem ítélkezniük, sem pedig megbüntetniük senkit. Nem kell a zsandárt játszania. Sándor bólintott, aztán sarkon fordult és elindult kifelé.

– Még valami – szólt utána Asbóth.

Sándor visszafordult.

– Maga lesz a felelős az egészért. Érti?

Sándor jól láthatóan rábólintott, aztán öles léptekkel hagyta ott a bolond őrnagyot. A ház előtt ott várták már a nyeregben ülve az emberei, most már Pistával és Bandival kiegészülve. Miska is ott volt, igaz, ő szőrén ülte meg a lovát. Mögöttük a novemberi köd tenyészett, az út menti bokrok csupasz ágai úgy döfték itt-ott keresztül, mintha valakik szellemeket akarnának nyársra tűzni. Sándor megborzongott, és nem csak a hidegtől. Nem tetszett neki ez az egész küldetés. Nem akart egy ellenséges faluba menni, ismeretlen, idegen ajkú nép közé. De ha már így alakult, minél hamarabb túl akart lenni rajta.

– Te mit keresel itt? – mordult Miskára.

– Én is megyek. Kiváncsi vagyok, ki ölte meg a jegyzőt.

Sándor már nyitotta a száját, hogy ráripakodjon, de eszébe jutott, hogy mit sem érne vele. Kelletlenül vallotta be magának, hogy félti a gyereket. Csöndben maradt, felkapott a lovára. A tekintetét körbejártatta a többieken.

– A fegyvereket kell megkeresnünk. Megbüntetni csak azokat, akik fegyvert vagy rácokat rejtegetnek. A többieknek nem eshet bántódása.

– Nem fog – mondta Marci. – Legalábbis ha önként adják, amijük van.

A többiek helyeslőn morgolódtak. Sándor hátranézett, hátha Asbóth kidugta az orrát a házból és hallja, hogy mire számíthat, de nem állt ott senki. Gondterhelten felsóhajtott, igyekezett legyűrni a rossz előérzetét. Megnoszogatta a lovát, és nekiindultak a ködben alig látszó, hadi szekerektől felmart földútnak.

Ezeres

Rózsa Sándor ezeresi határba,

Nyerget rak a kesely lova hátára.

Gonosztevőt keresi az erdőbe,

Ezeresi jegyzőt aki megölte.

A falu olyan ködbe burkolózott, mintha nem is ezen a világon volna. Csak az oláh templom tornya látszott ki a tejfehér tengerből, egy elsüllyedt világ utolsó maradéka. Mikor Miska legutóbb arra járt, az út, melyen jöttek, sáros időben, két órával kevesebb időbe telt, és a hártyás víznek, amibe szügyig süllyedtek a lovak, még nyoma sem volt. De most kiterjedt ingovány fogadta őket, amit meg kellett kerülniük. Mire kijutottak a jégkásás mocsárból, beteges, tompa fény derengett át a köd mögül.

Marci odaléptetett Sándor mellé.

– Mit is mondott Asbóth?

Sándor odafordult és felhúzta a szemöldökét.

– Hogy annak, aki nem bűnös, ne essen bántódása.

– Aztán honnét tudjuk, ki nem az?

– Akinél nincsen fegyver, az nem bűnös.

Marci előredőlt a nyeregben.

– Akkor meg kell nézni minden házat, hogy nincs-e fegyver. Nem igaz?

Sándor kelletlenül bólintott.

– No felelj nekem Sándor – folytatta Marci. – Megkaptuk-e amit ígértek? Mekkora zsákmányt adtunk nekik és mit adtak ők cserébe? Kaptunk belőle? Kaptunk fizetséget? Kaptunk-e ruhát? Adtak-e eleget enni? Erre felelj nekem, Sándor. Betartották, amit ígértek?

– Nem.

– No hát akkor. Be kell-e tartanunk, amit ígértünk?

Sándor gondterhelten nézett el a lova fülei között, aztán Marcira szegezte a tekintetét.

– Megmondom mi lesz. Én meg Miska odamegyünk és kiderítjük, ki ölte meg a jegyzőt. Ha meglesz a gyilkos, meglesznek a fegyvereket rejtegetők meg a rácokat bújtogatók is. Ha visszajöttünk, megmondom, kiket fogunk el és azoktól rabolhattok.

A betyár rosszallón csóválta a fejét.

– Oda lesz a meglepetés. Megszöknek, mire odaérnénk.

Sándor a tejfehér köd tetején úszó templomtorony felé bökött az állával.

– Ilyen ködben nem tudják, hogy jövünk. Tán még engem meg Miskát se fognak észrevenni. Elég lesz egy fél nap. Délután visszaérünk és még sötétedés előtt lerohanhatjuk a falut. Megegyeztünk?

Marci elhúzta a száját, de bólintott.

– Itt várjatok – mondta Sándor, azzal magához intette Miskát és elvágtattak a falu irányába. Elkerültek az erdő felé, a szélső fákhoz kötötték a lovakat és a tölgyfák irányából, a kert felől mentek be a jegyző házába. A kertben megült a köd, a gomolygó fehérségben láttak egy vászonnal letakart halmot, olyan volt, mintha valami kísértet próbálna kikelni a sírjából. Össze is néztek, de Sándor intett Miskának, hogy előbb menjenek be.

Ahogy beléptek a konyhába, az asztal mellett egy előre-hátra dülöngélő asszonyt találtak, aki a körmét rágta és közben jajongott. Mellette egy fiatal román paraszt állt, ügyetlenül lapogatta a vállát.

– Bine, mâtusâ, bine... – mondogatta neki.

Sándor csizmája megnyikordult a döngölt padlón, mire a román fiú ijedten kapta oda a fejét.

– Beszélsz magyarul? – kérdezte tőle Sándor.

A fiú bizonytalanul bólintott és kicsit hátrébb lépett az asszonytól, aki összefüggéstelen motyogásra váltott.

– Mi a neved? Mit csinálsz itt?

– Ioannak hívnak. Azért... – felsóhajtott és kicsit összébb húzta a vállát, mintha veréstől félne. – Azért jöttem ide, hogy... el akartam terelni a jegyző figyelmét kicsit, hogy... na mindegy.

Sándor közelebb lépett és kihúzta magát, átható kék szemét a fiúra villantotta.

– Nem mindegy az. Jobban jársz, ha beszélsz.

– Fegyvert hoztak a rácok valahová... nem tudom, kihez, de... nekem csak az lett volna a dolgom, hogy valami bosszúságot okozzak itt, hogy a Tengelyi ne vegye észre, mi történik. De mikor ideértem... – megborzongott és megrázta a fejét, fekete üstöke körberöpködte a homlokát. – Nem szerettem ezt az embert, de ezt még ő sem érdemelte volna. A Zsuzsánna sem. Csak jajgat meg a körmét rágja, még össze is csinálta magát, úgy mosdattam le, etettem, mint egy gyereket, nincs szívem itthagyni, de nem tudom, mihez kezdjek vele.

– Hol a jegyző?

– Kinn a kertben – intett Ioan arrafelé, ahonnét Sándorék bejöttek. – Letakartam egy vászonnal és lecövekeltem, hogy nem vigye le róla a szél.

Sándor felhúzta a szemöldökét.

– Miért nem hoztad be?

– Hát először is nem vagyok bolond, hogy rakosgassak valakit, akivel így elbántak – húzta fel az orrát Ioan. – Mert ha csak úgy magában meghalt volna, akkor igen. Másodszor... attól féltem, ha hozzáérek, elporlad. Olyan, mintha valami kiszárította volna. Nézzék meg, ha nekem nem hisznek.

– Láttál, hallottál bámit, amikor idejöttél?

A fiú zavartan csavargatni kezdte a ködmöne alját.

– Mintha egy magas, fekete férfi kerülte volna a házat. Olyan volt, mint valami varjú. Úgy megijedtem tőle, még jobban, mint a Tengelyi hullájától odakint. Még most is ráz a hideg, ha rágondolok.

– Láttad, hova ment?

Ioan nemet intett a fejével. Sándor Miskára sandított, aki megvonta a vállát. Sarkon fordultak és kisétáltak a kertbe. Odamentek a lecövekelt vászonhoz, Miska kihúzta a két karót az egyik végénél és felrántotta a leplet. Sándor megtántorodott a látványtól, Miska felsikoltott. A jegyző teste a ruhái alatt csak összeaszott, kiszáradt bőr volt, a csontjaira pergamenként tapadva, a szeme helyén két üres gödör sötétlett. A szája tátva, az ínye felszívódott, a nyelve száraz gilisztaként állt ki belőle. Sárgás, csontos ujjai görcsösen markoltak a levegőbe. Sándor legyűrte az iszonyatot, ami feltámadt benne és közelebb hajolt.

– Nincs rajta sérülés – mondta, és amikor hátralépett, Miska azonnal visszadobta a leplet a csupa csont és bőr tetemre, remegő kezekkel visszaverte a két cöveket. Visszamentek a konyhába, ahol Ioan éppen egy csupor tejet itatott Zsuzsánnával, aki gurgulázva, jajgatva szürcsölte a folyadékot, ami kicsordult a szájából.

– Van-e boszorkány a faluban? – kérdezte Sándor Ioant, mikor az letette a csuprot az asztalra és megtörölgette egy ruhával a motyogó Zsuzsánna szája szélét. Ioan megrázta a fejét.

– Az utolsót elkergettük a múlt télen.

– És nem lehet, hogy az jött vissza és bosszút állt?

– A jegyző volt az egyetlen, aki védeni próbálta.

Sándor Miskára nézett, akinek még mindig remegett a keze.

– Ezt nem ember csinálta – mondta ki hangosan és kérdőn nézett Ioanra. A fiú állta a tekintetét.

– Szerintem sem. De nem is állat – tette hozzá. – Valami gonosz. Valami, ami nem erről a világról való.

Sándor megborzongott. Bólintott, aztán sarkon fordult, de az ajtóban megtorpant és visszalépett.

– Szólj a falusiaknak, hogy meneküljenek – mondta. – Csak apróságokat vigyenek magukkal, ha itthagyják a jószágukat, nem fognak utánuk menni. Fel fogják prédálni a falut.

Ioan arcára kiült a rettegés.

– Kicsodák? – kérdezte.

Sándor gondolkodott egy ideig a válaszon, végül Ioan szemébe nézett.

– A Rózsa Sándor betyárbandája.

Ezen a nyári éjszakán
Ragyog a csillag igazán;
Ott, hol az a csillag ragyog,
Én is odavaló vagyok.

Marci oldalra biccentette a fejét és úgy hunyorgott, hogy az arcára mély barázdákat vont a rosszindulat.

– No? Megvan a gyilkos?

Sándor alig láthatóan nemet intett a fejével. Marcira nézett.

– Csillagod vagyok-e?

A másik körüljártatta a lovát és hanyagul vállta vont.

– Az.

– Csak miattam vagytok itt. Ha én nem vagyok, Asbóth hagyott volna szétszéledni benneteket.

– Na és aztán. Neked fontos, hogy megtartsd az urak jóindulatát, nekem mindegy. Jöhettünk volna éppenséggel nélküled is. Úgyhogy nem parancsolsz. Csak vezetsz. Amíg oda nem értünk. De ha ott vagyunk, mind egyenlők leszünk.

– Én vagyok az őrmester. Parancsolok.

Marci végigmérte.

– Kutya vagy, ha másnak engedelmeskedsz – azzal megfordult és ügetésre fogta a lovát. A többiek csatlakoztak hozzá, egyre gyorsabb futásra ösztönözve a lovakat. Sándor Miskára nézett, aztán megsarkantyúzta a lovát és utánuk eredt.

Fűzfák s határhalmok, gémeskút és boglya mintha elrepülnének mellettük. A lovaknak sörénye messze szállt párolgó nyakuktól, a betyárok a nyeregből kiemelkedve, lobogó inggel, a karikást pattogtatva, mintha szélvész ellen hajtanának, a lovak rohanva haladtak, mintha a föld égne lábaik alatt, mintha ketté akarnák hasítani a ködfátyolt és a túlsó felére érni, még mielőtt az utánuk ismét összefolyt.

Ahogy közeledtek a faluhoz, egyre-másra merültek föl a kalyibák a ködből, akárha kísértetek tömegével táncolnák körül a romos házakat. A betyárok kiáltása verte fel a síri csöndet, talán az ő kurjongatásuk élesztette fel a holtakat, a fehér ködből feketén váltak ki a szegényes motyójukkal menekülő emberek. Nők terelgették a szoknyájukat összefogva maguk előtt a botladozó, mezítlábas gyerekeiket, hátukon szegényes motyójukat cipelve. Öregek sántikáltak görnyedve, és ahogy megpróbálták sietősebbre venni a lépteiket, a szájuk néma könyörgést formált. A betyárok úgy csaptak le rájuk, mint a förgeteg. Elsöpörték az úton igyekvőket, feldöntötték őket, eltiporták a lovaikkal, rájuk húztak a karikás ostorral. A paták dübörgése mellé sikolyok és zokogás hangja szakította fel a ködöt, a novemberi nap sápadt fénye jajgató sebesültekre és felszaggatott, megtiport testekre ömlött. Marci lefékezte a lovát a templom előtt, leugrott róla, és a kantárt a deszkakerítére dobva bevárta Pistát. Ketten dörömböltek a templom ajtaján, aztán betörték a fokossal. Addigra odaértek még jónéhányan azok közül, akik nem tértek be az egyes házakhoz ölni, erőszakot tenni, rabolni és fosztogatni. Benyomultak a templomba, hamarosan a pópával együtt bukkantak fel újra. A süvegét leverték a fejéről, a hajánál fogva húzták ki az utcára. A ruhát lerángatták róla, csak az alsó inget hagyták meg, a kezét összekötötték, és háttal ráültették az egyik lóra. Néhányan kurjongatva megindultak vele a faluban és röhögve mutogatták neki az úton fekvő halottakat és a hörgő, jajgató sebesülteket, a zokogó asszonyokat. Marci megbökte Pistát, mikor az elment mellette.

– Állj meg! – maga elé mutatott a földre, ahol a hideg sárban a pópa süvege feküdt. – Korona. Az enyém, én láttam meg.

Pista lehajolt, felemelte a süveget és Marci fejébe nyomta. Egy másik betyár a vállára kanyarította a pópa palástját. Még néhányan csatlakoztak hozzájuk és lassan, Marcit követve megindultak a templom előtti térre. Lehajtott fejjel, lassan araszolva lépkedtek mögötte, ő pedig a tér közepére érve megállt. A többiek köré gyűltek, kör alakban, rongyos bő gatyájuk úgy lobogott a szélben, mintha lidércek lobognának. Marci égnek emelte mindkét karját, és valami hátborzongató, zagyva kántálásba kezdett, amely egyre hangosabbá vált és egyre inkább elnyomta a nők és gyerekek sírását, a férfiak jajgatását és az öregek hörgését. A körülállók közül mind többen csatlakoztak hozzá, és aztán a mormogás ordítássá erősödött, a szél a hátára vette az iszonyú hangot és felerősödve a szenvedők keserveivel együtt a démoni üvöltés tébolyult ordítássá fokozódott. A betyárok, mintha elvesztették volna emberi mivoltukat, őrjöngve vonaglottak a feltartott kezű Marci körül, aki sátáni, torz mosollyal a száján úgy nézett ki a pópától lopott palástban és süvegben, mintha maga volna az ördög.

Sándor a nyeregben ült, és nézte az öldöklést, a fosztogatást, meg a rituálét, amit Marci vezetésével adtak elő. Miska ijedten kapta a fejét hol őrá, hol a sikítva menekülő falusiakra, meg az őket kergető, kínzó betyárokra. Marcira és a körülötte őrjöngőkre rá sem mert nézni.

– Sándor, hát nem csinálsz semmit? Hát nem mondasz nekik semmit? Hát nem úgy volt, hogy nem bántják azt, aki ártatlan? – kérdezte végül hebegve.

Sándor előredőlt a nyeregben és rákönyökölt a keresztbe fektetett fokosra.

– Nem. Ők már nem az én bandám. Nem vagyok már a Vezérük.

– De hiszen... el fognak ítélni! Asbóth, Damjanich... Kossuth... egyik sem fog többé kiállni melletted!

Sándor vállat vont.

– Nem olyan biztos. Fölmegyek Pestre. Elmondom, hogy nem közösködöm ezekkel többé és hogy én nem vétettem. Talán hisznek nekem, talán Kossuth még mindig jóindulattal van irántam. Talán nem fog bántani, ha cserébe táncoltathatja még egyszer a medvét a sokadalomban.

Miska az ajkába harapott.

– Azt már nélkülem kell csinálnod, Sándor.

A betyár bólogatott. Ha Miska így döntött, nem tudná rábeszélni, hogy másképp cselekedjen.

– Hazamész a betyárokkal?

A fiú elszántan megrázta a fejét.

– Igazi honvéd leszek. Nem olyan, mint ezek – intett a fejével az őrjöngő betyárok felé. Sándor Miska vállára tette a kezét és erősen megszorította.

A jegyző házának konyhaajtajában állt, és nézte a pusztítást. A sikolyok, a zokogás és a kegyetlen ordítozás, meg a betyár körüli kántálás zaja elnyomta a megbomlott elméjű Zsuzsánna motyogását. Elégedettnek érezte magát. Nem csak a rituálé volt kedvére való, hanem önnön valósága is. A test, amire egykor a Bruno Branstetter nevet aggadták, egészen jól szolgált most már. Tudta, hogy a céljainak tökéletesen megfelel, és mindemellett jóval kevesebb energiát igényel, mint a kozmikus anyag. Példának okáért jóllakott a maradék gulyással, és nem volt éhes. Amikor arra gondolt, hogy vissza is alakulhatna, felvehetné újra eredeti, borostyánszínű gömb alakját, már nem volt kedve hozzá. Rájött, hogy van valami lenyűgöző abban, hogy ez a minden szempontból jelentéktelen, akadályozott és kisszerű emberi test képes valami nálánál érdekesebb hordozására. Hogy éppen ennek a testnek a mulandósága és sérülékenysége teszi olyan csodálatraméltóvá az emberlétet. Ahogyan a felfeslő hús, a szakadó inak, a szilánkosra törő csontok, a novemberi köd tejfehér ködébe loccsanó agyvelő, a lócitromtól gőzölgő szénára guruló szemgolyók silány és vacak, pillanatnyi létezésre elegendő matériája együtt olyasmit rejt, ami nem található meg a végtelen terek sötét anyagaiban, és amire nincs magyarázat. És ez a kincs most már az övé, az, ami egykor Bruno Banstetter testében lakott, összekeveredett, felolvadt és szétterjedt benne, nem leválasztható, nem elkülöníthető többé, hanem már azonos ővele.

Megfordult és a prédálás vérszomjas ordítását, a menekülni igyekvők sikolyait, meg a szenvedők hörgését maga mögött hagyva elindult a hókásás, harci szekerek szabdalta úton, új, választott hazája felé. De már nem úgy, mint egy shoggoth, vagy mint egy ócska, felemás fajzat. Hanem úgy, mint egy ember.

3. TÁVOZÁS

1849. június 21.

A ruha, amit kaptam, a honvédek kávébarna, zsinóros atillája és világoskék pantallója bő volt rám és mindkettőt vérfoltok tarkították. A fehér vászon alsóing nem volt már annyira fehér, a kék csákó elejéről leszakadt a nemzetiszínű, nyírott gyapjú rózsa, és még egy gombot sem varrtak a helyére. A fekete bakancs is nagy volt rám, ls még így is törte a lábam. A nyakvédő még úgyis lötyögött rajtam, hogy a hármas rézcsatot a legkisebbre állítottam a szíjjon, és csak egyet kaptam kettő helyett. A tölténytár egyik szíja elszakadt. Egyedül a kenyérzsák volt új, élelmet viszont nem kaptam bele. Mégis megkönnyebbülés volt ezt az öltözet a korábbi női viseletemhez képest, szinte úgy éreztem, repülni tudnék, annyival kevesebb súlyt kellett cipelnem magamon. Ez csak akkor változott meg, mikor a hátamra emeltem a bornyút, mert az még úgyis nehéz volt, hogy a felszerelelésnek csak egy része volt benne. Kapca, ing, törülköző, sárkefe, evőeszközök, meg a borotválkozáshoz szükséges holmik. Ha nem lettem volna annyira megrémülve a rengeteg, szintén zavarodott fiútól, akiket velem együtt soroztak be, elnevettem volna magam. A hadfogadótiszt végigmért, és egy pillanatra feltámadt bennem a kétség. Mi lesz, ha alkalmatlannak talál? De akkor már mindegy volt, akármilyen kicsi és törékeny is valaki, engedték harcolni.

– Mi a neved, fiam?

Nyeltem egyet. Soha életemben nem hazudtam, és még akkor is nehezemre esett. Hiába találtam ki jóelőre mindent, csak tátogtam, mint a Szamosból kifogott hal. A tiszt krákogott és közelebb hajolt.

– Gyurka, igaz? Homoki György, jól hallottam?

Bólintottam, és egyszerre öntött el a rémület meg a megkönnyebbülés. Hiszen ez az ember látja, hogy nem vagyok legény, de nem árul el, nem kerget haza, hanem még maga segít, hogy maradhassak. Felfordult egy világ ez.

– Hány éves vagy?

Ekkorra valahogy megjött a hangom. Talán mert már nem kellett hazudnom.

– Tizennyolc.

A hadfogadótiszt bólintott, kérdezett még ezt-azt, amit felírt a lapomra, aztán szinte rosszallón rám nézett:

– De legalább fegyvert hoztál magaddal, fiam?

Újra csak pislogtam válasz helyett, mire ő neheztelő sóhajjal intett, hogy adjak helyet az utánam következőnek. Végül kerítettek nekem is egy szuronyos puskát. Akkor láttam, hogy a legtöbben hoztak magukkal kiegyenesített kaszát. Ők nem is kaptak mást. Ahogy magunkra kapkodtuk az öltözéket és a hátunkra kanyarítottuk a bornyút, kivezényeltek minket a táborba. Ott aztán elordibálták a szabályokat, azokat, akik kaptak fegyvert, csoportokra osztották és úgy-ahogy megtanítottak minket lőni, meg döfni a szuronnyal. Soha életemben nem voltam még olyan fáradt és kétségbeesett, mint akkor. Arra gondoltam, esztelenséget csináltam, elég lett volna az eladott ékszereimért kapott pénzt odaadnom a honvédségnek, elég lett volna ruhát varrni, élelmet vinni a táborba, beállni markotányosnőnek, elég lett volna sebesülteket ápolni csata után. De akkor már nem futhattam haza, és elhatároztam, hogy nem is fogok.

1849. június 26.

Kolozsvár határában volt a tábor. Meleg volt, verőfény, a növényzet pedig úgy burjánzott körülöttünk, mintha a csatákban kifolyt honvédek vérétől nőttek volna még itt is nagyobbra a fák lombjai, vastagabbra a törzsük, húsosabbra a bokrok, színesebbre a mezei virágok. Mintha a növények minket akarnának megemészteni, és alig várnák, hogy elhulljunk a muszkák dárdáitól. Féltem lefeküdni a fűre, mert úgy éreztem, körbenőnek a zöld szálak, a testemet pedig elsüllyesztik a földbe elevenen, hogy aztán kiszívják a nedvességet belőlem. Azt is láttam, hogy körülöttem mindenki olyan riadt, mint én – csupa újonc. Nem akartam magam olyanokra bízni, akik éppolyan bizonytalanok, mint én. Fogtam magam és körbejártam a táborban. Néztem az arcokat, a mozdulatokat, és mikor találtam néhány férfit, akiknek nem riadtan rebbent a tekintete, hanem szinte fásultan bámultak maguk elé, akiknek nem rántódott meg a kezük bizonytalanul, vagy nem szorították görcsösen a puskát, hanem maguk mellé tették, ahogy kisebb körben ültek a füvön, azokhoz odasétáltam és megálltam előttük. Ahogy alaposabban szemügyre vettem őket, láttam, hogy csak az egyikük idősebb sokkal nálam, olyan harminc körül lehetett, szikár volt, csontos, erről később kiderült, hogy evangélikus lelkész és István a neve. Négy gyermekét és a feleségét hagyta otthon, mikor beállt harcolni. Volt egy tizenötévesforma fiú, a haja olyan volt, mint a szénaboglya, a színe és az alakja is. A fiatalsága ellenére az ő arcán is látszott, hogy már veterán katonának számít. Nem fél semmitől, de nem is kegyelmez senkinek. Miskának hívták és Szeged környékéről való volt, de azt már tőle sem kérdezte senki, hogy került a Kalotaszeg, Kraszna és Közép-Szolnok környékiekből toborzott zászlóaljhoz. Időnként eltűnt, mikor Bem után menesztették, és a legváratlanabb pillanatokban bukkant fel újra. Aztán ott volt az, akit mindenki csak a Morgósnak szólított, nem is derült ki a valódi neve. Nagydarab, pirospozsgás fiú volt, a hónapokig tartó csatározásoktól sem fogyott el, kegyetlenül gyilkolta az ellent de ha megszólalt, szidott mindent és mindenkit, az Istentől kezdve a muszkákon át a magyar kormányig, szidta saját magát is, hogy minek állt be honvédnek. A kezdetektől harcolt mindenfelé, végigküzdötte a telet, és azt mondta, a hónál, fagynál, a ködnél és esőnél, sárnál is rosszabb ez a nyári meleg, mert ez hozza magával a kolerát, és mintha a rekkenő hőséget és ezt a természetellenesen vakító fényt maga előtt tolná valami rettenetesen hideg és sötét fergeteg. Éreztük akkor, mi vár ránk, de elgondolni nem tudtuk még, és Morgóson kívül nem is mondta ki senki. És ott volt a göndörhajú, szépséges Kálmán, aki mikor rám nézett a nagy barna szemével, úgy éreztem, mintha villám csapott volna belém. Tudtam, hogy megtaláltam azt az embert, akit egész életemben szeretni fogok.

– Leülhetek? – kérdeztem és megremegett a hangom.

Kálmán kicsit arrébb húzódott és maga mellé mutatott a fűben.

– Hogy hívnak?

– Gyurka – mondtam ki sietve, talán attól féltem, elfelejtem, mit talált ki nekem a hadfogadótiszt. Úgy tűnt, mindegyik el akarja rejteni a mosolyát. Lehajtott fejjel a földet bámulták, Morgós válla megrándult a hangtalan nevetéstől. Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre. Letelepedtem Kálmán mellé és onnantól kezdve nem is hagytuk már el egymást a végpusztulásig.

Éjjel nappal tünődöm: hová, merre vegyem utamat.

S a válasz annál nehezebb, minél kevésbé függ már most az a szabad akarattól.

Pest, jul. 1. 1849. (Egressy Gábor: Napló)

Mióta maga mögött hagyta a betyárok által kifosztott, felgyújtott és meggyalázott falut, benne a jegyző kiszipolyozott tetemével, minden figyelmét saját új, emberi minőségére fordította. A zsigereiben érezte, hogy a belsejében megmaradt kevés kozmikus anyagot vonzza valami, valami, ami eónok óta várja, hogy bosszút álhasson az évezredekkel azelőtti kegyetlen mészárlásért. Néha felmerült benne, hogy mégis haza kellene térnie, hogy kivegye a részét a lázadásból, de már nem akart visszatérni az övéihez. A földi ribillió, amely egy éve még úgy zavarta, most már lehetőséget jelentett arra, hogy ember maradhasson. Egészen emberré akart válni, új testének minden funkcióját megismerni, használni és emberként élvezni ezt a pillanatnyi életet. Egészen olyan akart lenni, mint az egykori Branstetter. Egyszer eljutott arra a következtetésre, hogy talán delejezéssel, az elektromos áram segítségével át tudná adni a végtagjai anyagát egy teremtménynek. Nehéz volt ugyan, de megszerezte és el is olvasta az erről szóló, huszonegy évvel azelőtt megjelent egyetlen ismeretterjesztő szakkönyvet, de mivel az éppen a lényeget, vagyis a kísérlet tudományos alaposságú, részletes leírását nem tartalmazta, csupán homályos utalásokat a kutatásra, és a szöveg nag része a lényt létrehozó fiatalember szentimentális ömlengései tették ki, egy kicsinyes bosszútörténetbe ágyazva, ennek a könyvnek nem sok hasznát vette. Ezen kívül komoly nehézségekbe ütközött volna a kivitelezés a háborúba süllyedt Erdélyben, ahol hírét sem hallották az elektromosságnak.

A kezét nem tudta átalakítani, bárhogy is próbálta. Így maradt a kesztyű, amely önmagában nem keltett nagyobb feltűnést mint a harcok és felfordulás közepette is makulátlan ruházata. Azt is gyanította, hogy a kozmikus anyag eme maradványa segítségével tulajdonképpen örökké élhet, de nem foglalkoztatta a halál gondolata, eldöntötte, hogy egyelőre az apró és jelentéktelen dolgokat fogja felfedezni. Az anyag a kisebb egységek felé haladva is végtelen, így bőven akad majd olyasmi, ami számot tarthat az érdeklődésére. Azt is elhatározta, hogy a felfedezések sorát új önmagával fogja kezdeni. Amikor kísértést érzett, hogy az Ezeresben történtek mintájára újra nyúlványokat növesszen magából és kiszipolyozzon egy embert, mindig azzal nyugtatta magát, hogy a mohóság is emberi tulajdonság, így ha használja is a régi, ruganyos gömb alakjából visszamaradt kinövéseit, az egyúttal emberi mivoltára is ráerősít. Ilyenkor nem is volt benne biztos, hogy végképp emberré akar válni, annyira kényelmes volt így. De aztán elért hozzá a lüktetés, az űr mélyéből a sürgető hívás hullámai, és akkor újra csak úgy érezte, itt a helye a Föld nevű bolygón, emberként. Folytatta hát a vándorlást, bízva abban, hogy egyszercsak rátalál a megoldásra.

1849. július 10.

Mezőberényben keresett szállást, és egy bizonyos Petrics nevű cipész házába tért be. A meleg miatt nem viselte már a cilindert, magas homlokán kiütött az izzadtság, ahogy belépett a falu főterén álló nagy házba.

Egy fiatal ember jött elé, festéktől maszatos kezét a kötényébe törölte, majd a halántékát kezdte dörzsölni, mint akinek rettenetesen fáj a feje. A festéknyom ott maradt a bőrén.

– Segíthetek? – kérdezte.

Bruno végigmérte. Átlagosnak tűnt, barna hajjal, tiszta, figyelmes tekintettel.

– A nevem Branstetter. Szállást keresek. Ez elég tágas háznak tűnik.

A fiatalember kezet nyújtott. Az arcán átsuhant a szokásos, kétkedő kifejezés, mikor megszorította a kesztyűvel takart nyúlványokat, de ahogy a többiek, ő is igyekezett palástolni a döbbenetét.

– Petrics Soma. Isten hozta Mezőberényben. A házunk valóban tágas, de most vendégeink vannak és nincs több szobánk. Próbálja meg a papnál vagy valamelyik szomszéd házban.

Bruno bólintott.

– Értem. Megkérdezhetem, hogy mivel foglalkozik?

– Festő vagyok. Éppen portrét festek az unokatestvéremről. Ő és a családja a vendégünk.

Bruno elgondolkodott.

– Engem is lefestene?

Petrics rámosolygott.

– Persze, nagyon szívesen. A Sándor képét úgyis nemsokára befejezem. Jöjjön vissza délután.

Branstetter megköszönte és kilépett a házból. Megkerülte az épületet, és a hátsó traktus felől besétált a kertbe. Egy barna hajú, hegyes szakállú fiatalembert talált ott, aki kezét hátratéve, tűnődve járkált a lugasban, a kerti kisasztalon papiros hevert, mellette tinta és kalamáris. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy mikor meglátta Brunót, ijedten felkiáltott.

– Hogy jött maga ide? – kérdezte bosszúsan. Bizonyosan szégyellte, hogy megrémült.

– Gyalog – válaszolta Branstetter és nem zavartatva magát, leült a kisasztal mellett álló székek egyikére. – A nevem Branstetter. A festő portrét fog készíteni rólam. De valaki mást is éppen megörökít, így aztán várnom kell.

A fiatalember még mindig bosszús tekintettel nézett rá, de leült a másik székre és keresztbe tette a lábát.

– Az én képemet fejezi be. Nem tart már soká.

– Maga a vendége?

– Igen. Én és a családom. A feleségem és a fiam. A fiam most héthónapos. Meg is írtam az életrajzát – bökött az asztalon fekvő papírra.

Branstetter odafordította a fejét és egy pillantással átfutotta az írást.

– Maga szerint mindenki becsületes pogányembernek születik, vagy csak a fia született annak?

A fiatalember pipára gyújtott és arrébb húzta a lapot, mintha Branstetter tolakodó tekintete megsértette volna.

– Mindenki hát. Azután rontják el őket a szolgalelkűségre neveléssel. A vallással, a hazug erkölccsel meg a sok ostobasággal, amivel a fejüket tömik ahelyett, hogy gondolkodásra meg önrendelkezésre tanítanának. De én meg az anyja nem fogjuk ám hagyni, hogy elrontsák a Zoltánkát. Embert faragunk belőle.

Branstetter felkapta a fejét.

– Hogy fogják csinálni? Mitől lesz ember?

A másik végigmérte és egy kissé hátrahőkölt.

– Tán egy másik bolygóról szalajtották kendet, hogy ilyen bolondokat kérdez?

– Erdélyi szász vagyok – válaszolta Branstetter jobb híjján, de úgy tűnt, a másik amennyire bosszús, annyira szívesen beszél.

– Úgy lesz ember, hogy szabadságra neveljük. Egy ideig azt hittem, az idegeneket is szabaddá lehet tenni – mondta elgondolkodva. – De aztán rájöttem, hogy felőlem aztán mindenki főjjön csak a saját levében, én többé a kisujjamat nem mozdítom senki ismeretlenért. Egyedül a családom és a barátaim számítanak, semmi más. A nép, az ország... – keserűen elhúzta a száját. – És főleg a fafejű politikusok... Nem érdemelnek egy félpercnyi aggodalmaskodást sem. Olyan boldog vagyok, ha elfelejtem, hogy hazám is van.

Branstetter meg akarta kérdezni, hogy mindez mit jelent, de akkor kijött a festő a kertbe, és vele jött még egy férfi, aki odaköszönt Branstetternek, aztán a fiatalemberhez fordult.

– Gyere, Sándor, menjünk át Gyulára.

– Megint?

A férfi vállat vont.

– Miért ne?

– És hagyjam itt Juliskát magára a nyűgös gyerekkel?

– Nincs annak a kölyöknek semmi baja, csak a foga jön. Meg aztán férfiember úgyse tud egy gyereken segíteni, elvannak vele az asszonyok.

A fiatalember rosszallón összevonta a szemöldökét, a papír szélét gyűrögetve gondolkodott, mire a másik unszolni kezdte.

– Ha még ezt se tudod eldönteni, hogy fogod kitalálni, menjél-e Erdélybe vagy sem? Hamar megjárjuk. Az is lehet, hogy így könnyebb lesz eldöntened, mihez kezdj magaddal.

– Mire visszajössz, befejezem a képet – szólalt meg most Petrics is.

Erre a fiatalember eloltotta a pipáját és felkelt.

– Menjünk akkor. De tényleg gyorsan jöjjünk vissza. Itt akarok lenni, ha Juliskának szüksége lenne rám. Ilyen zavaros időkben neked se kéne folyton otthon hagynod a feleségedet, Benjámin.

A másik válasz helyett a szemét forgatta és sarkon fordult. Petrics beterelte őket maga előtt a házba, de visszanézett az ajtóból.

– Ha az unokatestvéremé készen lesz, azonnal hozzáfogok a maga portréjához – mondta Branstetternek. – Ne menjen messzire, hogy hamar ideérjen, mikor modellt tud már ülni.

– Ez igazán jó hír – válaszolta Branstetter, és karbafonta a kezét. Megvárta, míg azok mindhárman eltűnnek a házban, aztán engedte a kocsonyás kinövéseknek, hogy jólesőn szétterüljenek a ruháján.

Kolozsvár mellől Marosvásárhely határába vezényeltek minket. Mire július 10-én megérkeztünk, már többszázan éppen csak vonszolták magukat közülünk. A vezetőink azt hitték, hogy a kimerítő gyaloglás csigázott el minket. Úgy éreztük, a Vásárhelyre vezető úton a halál elől futunk. A meleg, a pengeéles fény, ami ránk zúdult az égboltról, és ami tükörként tört ezer darabra a fák levelén, és késként villanva vágott a szemünkbe. Úgy tettünk, mintha nem látnánk, amikor a bajtársaink megszöktek. A legrosszabb mégis a kolera volt. Lassan jobban rettegtünk a betegségtől, mint a muszkáktól. Láttuk a társainkat kiszáradva, legyengülve, ahogy élettelenné aszott testük bezuhant az útszéli bokrok közé. A legtöbbet otthagytuk, mert nem mertünk hozzájuk nyúlni. Napközben igyekeztünk távolságot tartani egymástól, amennyire lehetett, de éjjel mégis Kálmánnak vetettem a hátam, mikor aludni tértünk, és ő nem hogy elzavart volna, hanem néha meg is fordult és átkarolta a derekamat, míg el nem aludtam. De ügyelt rá hogy mások ne lássák, reggelre mindig arrébb húzódott, vagy talpon volt már, mire felébredtem. Nem maradtunk sokáig Vásárhelynél, néhány nap múlva visszafordítottak minket Háromszék irányába. Azt mondták, Tusnád környékén majd pótolják a kiesett embereket, hogy elegen legyünk a harchoz. A gyakorlatozás a melegben, a vakító fényben minden erőnket elvette. Enni keveset kaptunk, inni még kevesebbet, fáradtak voltunk, éhesek, szomjasak és egyre jobban eluralkodott rajtunk a rettegés. A harctól, a betegségtől, a szenvedéstől és a haláltól. Este aztán sápadtan, hideg verejtékben úszva ültünk körben a tűznél, szótlanul, a nyakvédőnket húzogatva. Alig kaptunk levegőt, de legalább a nap nem gyötört már minket. Helyette ott volt a sötétség, a nyomasztó, baljós, fekete égolt, a rosszindulatúan ragyogó csillagokkal elborítva.

– Vajon vannak ott mások is? – kérdezte Miska, ahogy hátradöntött fejjel az eget bámulta. – Van még olyan hely, mint a Föld?

Morgós felhorkant, Kálmán a fejét csóválta. István megborzongott, összébb húzta magán az atillát és felsóhajtott.

– Ha csak olyan volna... – suttogta.

Miska és én egyszerre kaptuk oda a fejünket.

– Miről beszélsz?

István kelletlenül vonogatta a vállát.

– Nem mondtam semmit.

Miska kinyújtotta a kezét és megrázta István vállát.

– Hallani akarjuk.

– Mindenkinek úgy a jobb, ha nem. Főleg az olyan gyerekeknek, mint te.

Miska sértődötten felpattant.

– Nem vagyok gyerek.

Kálmán békítőleg megfogta a karját.

– Nem vagy. De elég baj, hogy nem lehetsz az. Nem kell ezt tetézni.

Összeráncolt homlokkal néztem rá.

– Neked elmondta?

– Nekem is – szólalt meg Morgós és legyintett. – Mese az. Nem is tudom, egy ilyen tanult ember hogy hihet el ilyesmit. Egy lelkész... Istenem... – ciccegve a fejét csóválta.

Most már én is felálltam Miska mellé.

– Nem hagyhattok ki minket.

István felsóhajtott.

– Azt fogjátok mondani, hogy őrült vagyok. Mint Morgós.

– Persze – vágta rá Morgós. – Hiszen itt mindenki bolond, különben nem volnánk itt. És egyébként sem igaz. Te elhitted, Kálmán?

Kálmán zavartan oldalra biccentette a fejét.

– Jurátus vagyok. Nem is olyan rég még azt se hittem volna, hogy a csatatéren kell harcolnom a szabadságunkért – rám nézett és mintha egy kicsit elmosolyodott volna. – Hát nem történik velünk minden nap olyasmi, ami korábban elképzelhetetlen volt?

István megint felsóhajtott.

– Jól, van. Elmondom.

Megrángattam Miska kezét, mire visszatelepedett mellém. István pedig mesélt. Én meg hittem is, nem is, de onnantól nem csak a csatától, a sebektől, a haláltól rettegtem, hanem attól is, ami odafent, a végtelenben ólálkodik.

István meséje után mindenki nyugtalan álomba merült, én pedig nem mertem lehunyni a szemem. Kálmán a tűzbe bámult, némán piszkálta egy faággal a parazsat. Mikor minden és mindenki elcsendesedett, csak a lovak horkantását, kapálást, meg a tücsökciripelést és kuvik vijjogását lehetett hallani, a vállára tettem a kezem.

– Én is alszom most már – reméltem, hogy mellém dől, ahogy szokásunk volt, hátha enyhíti a félelmemet. Közelebb hajolt és a fölembe súgva megkérdezte:

– Mi a neved?

Elakadt a lélegzetem. Nem is tudtam, miért lepődtem meg ennyire, hiszen addigra a tiszteken kívül mindenki tudta, hogy leány vagyok, annál is inkább, mert biztosan nem én voltam az egyetlen. Sokat pletykáltak női hadnagyokról, huszárokról és hősökről, akik bátorságban vetekedtek a férfiakkal és jutalmat kaptak érte. De akkor azt hittem, ha harcolni akarok, nem lehetek Teréz, még neki sem.

– Gyurka – mondtam végül. – Homoki György.

A tűz fényében láttam, hogy mosolyogva csóválja a fejét. Aztán rám nézett.

– Akkor jó éjszakát. Gyurka.

Kicsit arrébb húzódtam és összesöprögettem egy kis koszos szalmát. Féltem, rettegtem István meséjétől és attól is, hogy Kálmán nem fog odajönni, de pár perc múlva ő is otthagyta a tüzet és mellémfeküdt. Megsimította a hajam és átölelte a derekam.

1849. július 16.

Szörnyű idő, szörnyű idő!
S a szörnyüség mindegyre nő.
Talán az ég
Megesküvék,
Hogy a magyart kiirtja.
Minden tagunkból vérezünk,
Hogy is ne? villog ellenünk
A fél világnak kardja.

És ott elől a háború
Csak a kisebb baj; szomorúbb,
Mi hátul áll,
A döghalál.
Be kijutott a részed
Isten csapásiból, o hon,
Folyvást arat határidon
Két kézzel az enyészet.

Egy szálig elveszünk-e mi?
Vagy fog maradni valaki,
Leírni e
Vad fekete
Időket a világnak?
S ha lesz ember, ki megmarad,
El tudja e gyászdolgokat
Beszélni, mint valának?

S ha elbeszéli úgy, amint
Megértük ezeket mi mind:
Akad-e majd,
Ki ennyi bajt
Higgyen, hogy ez történet?
És e beszédet nem veszi
Egy őrült, rémülésteli,
Zavart ész meséjének?

(Petőfi Sándor: Szörnyű idő...)

Petrics hümmögve nézegette a festményt, láthatóan nem volt vele elégedett.

– Nem is tudom – morogta. – Van benne valami furcsa. Valami idegen. Olyan... nem egészen emberi. Talán túlságosan hajlott a tartása és a karja, és főleg a keze olyan... nyúlványos.

– Nekem megfelel – mondta Branstetter. – Eléggé realista.

Petrics a fejét csóválta.

– A teljesen valósághű ábrázolásban nincs benne a művészi mondanivaló. Az, amitől több lesz a festmény, mint amit a szemünkkel a mindennapokban látunk – a kezét a halántékára szorította egy pillanatra. – Hm. Sándort is lefestem még egyszer. A házipapucs helyett valami más kell. Szóval azt mondja, jó lesz így önnek?

Branstetter bólintott.

– Igen. Mi van a fejével?

– Fáj. Gyakran és nagyon. Semmit nem tudok csinálni vele.

Branstetter elgondolkodott. Arra a követeztetésre jutott, hogy ha kiűzi magából a maradék kozmikus anyagot és egészen emberré válik, őt is megrohanják majd a testi nyavalyák, amelyeket eddig nem ismert. Ismét elbizonytalanodott a célját illetően. Talán az volna a legjobb, ha megmaradna ebben a hibrid állapotában. A következő pillanatban aztán a kesztyű alatt felfortyogott az anyag, megint megérezte a vonzást. Valamit Petrics is megérezhetett, mert arrébb húzódott tőle.

– Elviszi a képet? – kérdezte.

Bruno megrázta a fejét.

– Nincs rá szükségem. Csináljon vele, amit akar.

A festő szóhoz sem jutott a döbbenettől.

– Sokat utazom és csak tönkremenne – tette hozzá gyorsan Bruno, mert rájött, hogy megint túlságosan nyersen fogalmazott, amit az emberek olyan nehezen viseltek.

A festő felsóhajtott.

– Jöjjön vissza holnap. Átfestem a kezét.

1849. július 17.

Besoroztak hozzánk még néhány embert, és kinevezték a tiszteket. A századosunk Mütter Ferenc lett, egy alig pelyhedző állú fiú. Az öcsémre emlékeztetett, akinek elloptam a ruháját. Nem szívesen gondoltam rá, hogy azóta talán ő is harcol valahol. De arra még kevésbé gondoltam szívesen, hogy gyáván kuksol otthon. Aznap asszonyok jöttek a környező falvakból, hoztak sültet, tojást, bivalytejet, túrót, kalácsot, úgyhogy egészen vásári hangulat alakult ki, annál is inkább, mert a székely legények hamar felöntöttek a garatra. Kálmán megbökte a könyököm.

– Menjünk innen, Gyurka. Baj lesz ebből.

De én nem mozdultam. Megbabonázva néztem a mulatozókat, akik úgy viselkedtek, mintha nyaralni jöttek volna és nem háborúba. A napfény tűzőtt ránk, szinte vártam, hogy maguktól lángra kapnak a boglyák, hogy elolvadnak a fegyverek, hogy szétmállik a húsunk a forróságtól. De semmi ilyesmi nem történt, csak folyt rólunk a víz, és mindenki a nyakvédőjét húzogatta, mert alig kapott levegőt. Aztán egyszercsak megjelent egy őrnagy meg egy hadnagy. Az előbbinek sötét szakálla volt, és látszott rajta, hogy parancsoláshoz szokott, meg az is, hogy valami miatt ideges. Tudtam, hogy igaza van Kálmánnak, mégsem bírtam elmenni onnét. Mivel látta, hogy nem mozdulok, ő is maradt, Morgós, Miska és még István is odajöttek. Az őrnagy odaszólt a mulatóknak.

– Isten áldja meg a kendtek ebédjét! – és várta, hogy azok viszonzásképpen megkínálják. De nem törődtek vele, mire az megbökte a hozzá legközelebb ülő vállát.

– Hát nem kínálnak minket? – kérdezte, és az arcára kiült a neheztelés.

Az egyik honvéd, túróval teli szájjal odavetette neki, hogy „legyen az úrnak is”. Az őrnagy arca elsötétedett. Nem volt nála kard, a vele tartó hadnagy kardját tépte ki a hüvelyéből olyan erővel, hogy a felső pánt elszakadt.

– Hát ha tudnád, hogy én vagyok Gál Sándor, a székelyföldi hadosztály parancsnoka, akkor adnál? – azzal megsuhogtatta a kardját, mire a nők sikítva szétszaladtak, felborítva kosarat, borostömlőt, letaposva a konyharuhára kitett túrót és kalácsot. A legények meg nem mozdultak, csak a fejüket próbálták védeni, de nem szóltak egy szót sem szégyenükben. Kálmán megfogta a kezem és finoman próbált elhúzni onnan. Tudta jól, hogy nem jó tanúnak lenni mások szégyenénél. Én azonban meg akartam nézni és meg akartam jegyezni az arcukat. Szántam őket már előre, és később láttam őket meghalni, és aztán láttam, ahogy a holttestek és a vérző, jajgató sebesültek körül hangosan ropogva nő a fű.

Bruno minden elhatározása ellenére éjjel kiszipolyozta a szállásadója, egy vén özvegyasszny testét és hiába tudta, hogy a kolerát fogják okolni az öregasszony haláláért, mégsem akart ott maradni. De kíváncsi volt a portréra is, így korán reggel Petricsékhez sietett. Láthatóan készülődtek valahová, akkor hajtott ki az útra egy bőrös ekhós kocsi. Ahogy Bruno eléjük lépett az éppen behajtott kapu takarásából, a lovak felágaskodtak rémületükben, megugrottak és nekifutottak a szemközti ház kőfalának. A rúd eltört, a kocsiból nagy üggyel-bajjal kikászálódott a fiatal festő, meg a vendég házaspár, és ahhoz képest, hogy a nyakukat is törhették volna, szinte vidáman mentek vissza a házba, és azon nevetgéltek, hogy így legalább nyugodtan megreggelizhetnek. Odahívatták a kovácsot. Bruno a kapufélfának támaszkodva figyelte, ahogy az ember helyrehozza az eltört kocsirudat, és arra gondolt, az övéi nem ismerik sem a „tönkremegy” sem a „megjavítjuk” fogalmát. Éppen, mikor a kovács végzett, két, zubbonyos honvédekkel teli szekér robogva érkezett az úton, és megállt a ház előtti piacon. Rögtön a kocsis mögött ülő két férfi egyikében Bruno felismerte Egressy Gábort. Elgondolkodva nézte az akarnok színészt, akiről tudta, hogy a forradalom előtt minden eszközzel hadakozott a színházáért, a harcok kitörése után önkénteseket toborzott, a vezetőjükként hős katona lett, és még kormánybiztosként is dolgozott egy ideig. Bruno szinte vágyakozva gondolt a Pesten töltött évekre. A színházakra, a hírlapokra, még a nyomorúságos kocsmákra is. Egy pillanatra eltűnődött azon, hogy miért is nem akart már akkor és ott emberré válni és vajon mi lett volna, ha az a bolond Czakó nem lövi főbe magát. Gondolataiból az zavarta fel, hogy Petrics és a vendégei – talán a zajra – kijöttek a házból. Egressy és egy társa leszálltak a kocsiról és odasiettek hozzájuk. A színész és a vendég fiatalember egymás nyakába borultak.

– Nahát, Gábor, épp most indultunk Aradra körülnézni, ha öt perc mulva jössz, már nem találsz itt – mondta Petrics vendége.

Egressy kissé eltolta magától a fiatalembert és csodálkozva nézett rá.

– Aradra? Erdélybe akartál menni, nem?

– Először úgy volt. De most azt hittem, már nem jössz. Nem is mondtad biztosra.

Elengedték egymást és Egressy széttárta a karját.

– Csak azt mondtam, hogy nem tudom még, mikor jutok el arra. De ha nem mész oda ahová megbeszéltük, hogy találtalak volna meg?

A másik kissé röstelkedve vizsgálgatta a cipője orrát, aztán a mellette álló férfihoz fordult, hogy enyhítse a zavarát.

– Hát te mi járatban vagy?

A másik levette a honvéd sapkát a fejéről és beletúrt a hajába.

– Szegedről jövök és megyek vissza Erdélybe. Téged kerestünk.

Petrics vendége erre még nagyobb zavarba jött. Egy ideig kínos csend ült közöttük, végül megkérdezte:

– És hol van az öreg?

Egressy és a másik egyszerre legyintettek és csóválták a fejüket.

– Tudja a fene! Egyik percben itt, a másikban ott. Talán már Moldvát is megjárta.

– Nem akartok reggelizni? Mi most ettünk. Úgyis várni kell a lovakra.

Egressy a fejét rázta.

– Inkább azt mondd meg, jössz-e velem Erdélybe vagy sem. Meg hogy mit csinálsz, ha kelepcébe kerülsz. Merthogy azzal is számolni kell.

A fiatalember megrántotta a vállát.

– Majd itt meghúzom magamat valahol – mondta, és Petricsre nézett, aki bólintott és felszisszenve a halántékára szorította a kezét.

Egressy szintén Petricsre nézett.

– Akkor én is itt maradok – jelentette ki és visszafordult a fiatalemberhez. – Mit csináljak én nélküled Erdélyben?

Bruno látta a rémületet Petrics szemében. Bizonyosan nem akarta volna, hogy a háza nyugalmát egy ilyen elviselhetetlen alak fölverje. Kétségbeesetten pillantott a vendégére, aki észrevette a segítségkérést. Belekarolt Egressybe és a felesége felé fordult.

– Mit mondasz, Juliskám, hová menjünk?

A nő körbehordozta a tekintetét a körülötte álló férfiakon.

– Ahová te mész, oda megyek én is – mondta.

– Példás egy asszony – jegyezte meg Egressy. – De Bem a legnagyobb harcok közt lesz. Nem való oda se nő, se gyerek.

A fiatalember elengedte.

– Várjatok egy kicsit – a feleségébe karolt és a többiektől eltávolodva, Brunóhoz közelebb sétáltak. A fiatalember megfogta a felesége kezét és a mellkasához szorította.

– Nem akarlak veszélybe sodorni benneteket, de csak akkor vagyok nyugodt, ha a közelemben vagytok. Én akarok vigyázni rátok, de muszáj Bemet megtalálnom. És Gábornak igaza van. Az öreg hol itt van, hol ott, de mindenhol csatázik. De ha már amúgyis oda akarunk költözni, jobb volna rögtön meg is nézni, hol lakhatnánk majd, nem igaz? Mi legyen?

A nő hallgatott, finoman összeráncolta a homlokát.

– Akkor menjünk Erdélybe – mondta végül. – Te elmész Bem után, mi pedig megvárunk valahol. Nem leszünk messze tőled, de nem leszünk veszélyben sem.

A fiatalember megcsókolta a felesége kezét, aztán a száját.

– Köszönöm – mondta, és visszasétált Egressyhez, akinek a vállára tette a kezét.

– Hát, Gábor, én nem fontolgatok sokáig, mert a hirtelen döntéseim eddig mindig jót hoztak. A végzet ellen különben sem lehet tenni, akármennyit gondolkodjon is az ember. Erdélybe megyünk.

– Mármint te meg én?

– Meg Juliska és Zoltán. Majd ott keresünk nekik biztonságos helyet, de nem hagyom itt őket.

Egressy bólogatott, és nem sokkal később előhozták a lovakat. Addigra megkerült a dajka és a csecsemő is, Petrics pedig arra hivatkozva, hogy fáj a feje, és egyébként is be kell fejeznie egy festményt, elköszönt mindenkitől és bement a házba. Mindannyian felkaptak a szekérre, Egressy, a Sándor nevű fiatalember, a felesége, kezében a csecsemővel és a dajka. Bruno elgondolkodva bámult a Nagyvárad felé iramodó kocsi után és hirtelen érett meg benne a felismerés, hogy neki is el kell utaznia. És már azt is tudta, hogy hová.

1849. július 22.

Maros-Vásárhely, júl. 22. 1849. Kedves lelkem Juliskám, késő este van. Az imént értünk ide. Holnap korán reggel indulunk Udvarhelyre. Bem utósó levelét Brassótól félnapi járóföldre irta ide ezelőtt három nappal. Nem tudom, hol kapjuk meg? talán Brassóban vagy már azon is túl. Tisztelem Miklósékat. Csókollak titeket, szentségeim. Irni fogok, valahányszor lehet. Légy nyugodt és béketűrő, amennyire lehetsz.

Higgy!

Remélj!

Szeress!

a sírig és a síron túl örökre hűséges férjed Sándor

Felkereste azt az embert, aki sejtése szerint a legtöbbet tudta Brunóról, és akitől a teljes átalakuláshoz is segítséget, vagy legalább hasznos tanácsot remélt. A város előtt táborozó hadsereg úgy szállta meg a dombokat, mint egykor a sáskák Egyiptomot. Marosvásárhely nem igazán emlékeztetett már arra az álmos és unalmas kisvárosra, amit egykor Bruno alakjában elhagyott. Még a hajnal előtti sötétben érkezett a városba és még alig virradt, mikor megtalálta Bolyai János feldúlt szállását, de a házban már mindenki talpon volt. Három kisgyerek, egy tizenegyévesforma fiú, egy hétéves meg egy négyéves körüli kislány bámulták szájtátva az ajtófélfa mögé húzódva, mikor János után érdeklődött, az asszony csípőre tett kézzel mordult rá.

– Ugyan hol lenne, hát a könyvtárban. Az apjához nem mer menni, itthon meg minden zavarja. Ha megtalálja, mondja meg neki, hogy hozzon tojást mert elfogyott.

Branstetter megígérte, hogy átadja az üzenetet. Bolyait valóban a díszes, csöndes Teleki Tékában találta, elmélyülten olvasott egy asztalnál, a könyvet messzire tartva magától, mint azok az emberek, akik már közelre nem látnak jól. Branstetter arra gondolt, talán növeszthetne magából egy új szemet neki, de belátta, hogy a csere túlságosan bonyolult lenne, így elhatározta, hogy inkább nem hozakodik elő az ajánlatával. Nem szólt hozzá, csak leült mellé. Bolyai annyira elmerült a könyvben, hogy sokáig észre sem vette őt. Branstetter végül megköszörülte a torkát, mire János felnézett. Csak a szeme villanásából látta, hogy felismeri. Bolyai végigmérte, aztán viszolyogva kissé arrébb húzta a székét és a könyvbe bámult.

– Mit akarsz? – kérdezte végül mogorván.

Branstetter összefűzte kesztyűbe bújtatott kocsonyás ujjait.

– Szeretnék egészen emberré lenni. De nem tudom, hogyan semlegesítsem a bennem maradt kozmikus anyagot. Mivel te vagy az egyetlen, aki felfogja az anyag és a tér természetét, gondoltam, talán van valami ötleted. Mit csinálnak az emberek, ha van bennük valami, amitől meg akarnak szabadulni?

Bolyai fel sem nézett a könyvből, Branstetter látta, hogy a szája megrándul.

– Az attól függ, mi az. Ha a bűntől, akkor imádkoznak, a katolikusok gyónnak.

– Azt hiszem, ez az én esetemben nem volna elegendő. Ez fizikai, kémiai kérdés.

Bolyai vállat vont.

– Ha megkéred a mészárost, biztosan szívesen lecsapja egy bárddal.

Bruno a fejét ingatta. Nem volt benne biztos, hogy Bolyai nem azt a játékot játsza vele, amit az emberek viccelődésnek hívnak. Jobb lett volna matematikai egyenletekben kommunikálni, de ahhoz vissza kellett volna alakulnia.

– Gondoltam rá. De nem akarok feltűnést kelteni.

– Akkor állj be honvédnek és várd meg, amíg leviszi egy ágyúgolyó.

Bruno oldalra biccentette a fejét és gondolkodott.

– Ez lehet, hogy jó ötlet, de jókora szerencse kell hozzá és az eredmény is kétséges. A kezekre szükségem van. Csak azt akarom, hogy emberi szövetből legyenek. Át kellene alakítani. Mint amikor az a zsidó fickó eltüntette a leprát abban a könyvben.

– Ha olyan, mint egy betegség, akkor kúráld ki magadból. Menj el Grafenbergbe.

– És mit csináljak ott?

– Priessnitz Vince kúrája mindenre jó. Forrásvíz, diéta, mozgás. Teljesen kitisztulnak tőle a véredények, a szervezet újra rendes funkciója szerint kezd működni. A kolerások is azért halnak meg, mert nem isznak eleget és kiszáradnak.

Branstetter úgy látta jobbnak, ha nem vallja be, hogy jónéhány ember kiszáradásáért nem a kolera felelős. Helyette inkább kimondta, amit megértett Bolyai válaszából.

– Csak el akarsz küldeni. Minél messzebbre.

Bolyai letette a könyvet és a szemébe nézett.

– Csodálod?

– Igen. Állítólag segíteni akarsz az embereken.

– Te nem vagy ember.

– De az szeretnék lenni.

Bolyai a honlokát ráncolta és egy ideig hallgatott.

– Nézd. Megírom a Tant, ami alapján minden ember és minden társadalom felépítheti a maga egészséges és boldog életét. De hogy te mitől válhatsz igazán emberré, azt nem tudom, és hogy őszinte legyek, nem is érdekel. Megölted a barátomat, eloroztad a testét, és most azt várod tőlem, hogy segítsek teljesen a helyébe lépni – megrázta a fejét. – Erre nem vagyok képes. Sajnálom. Ráadásul – tette hozzá a könyvet bámulva – bárhogyan és bármivel is próbálkozol, soha nem leszel olyan, mint ő volt.

Branstetter a kocsonyás végtagjára meredt. Csalódottságot érzett, de úgy gondolta, mivel ez is valami tipikusan emberi, a hasznára van. Felkelt és el sem köszönve magára hagyta a matematikust a könyvével.

Egy ideig bolyongott a városban, és azon gondolkodott, mit valósítson meg Bolyai javaslataiból. A Grafenbergbe utazást nem tartotta jó ötletnek, nem hitte, hogy a víz hasznára lenne, akár issza, akár fürdésre használja. A hentest sem szívesen kereste volna fel, mert azt gyanította, hogy az őrültek házába zárnák egy ilyen kérés miatt. Arra gondolt, a hadsereg talán mégis kínál majd valamilyen megoldást. Talán elektromosság nélkül is képes lesz lecserélni a végtagjait, vagy csak átadni egy hullának a benne rejlő kozmikus anyagot. Mindenképpen ki kell próbálnia, és a kísérletezéshez a legjobb alkalmat egy sebesültekkel teli csatatér adja. Csak a megfelelő időt és helyet kell megtalálnia: a következő nagyobb ütközetet.

1849. július 23.

Az úton szöcskét, ökröt, nyájat, szelíd tanyát látott, köztük szökött honvédeket. Egy részüket kiszipolyozta, másokat hagyott futni, az egyiket pedig megölte, hátha meg tudja szerezni a kezét, de Branstetterként sehogyan sem tudta magához olvasztani a végtagot, teljesen pedig nem mert visszaalakulni, mert a nyúlványai egyre határozottabban lüktettek a fajtársai hívásától és most már mindenáron el akarta kerülni, hogy megtalálják. A sikertelen kézszerzési próba után elvette a megölt alaktól a honvédegyenruhát és a felszerelését is, hogy ha netán szükséges lesz, majd el tudjon vegyülni a katonák között. Sepsiszentgyörgy felé haladt. A nap tűzött, égette emberbőrét a fekete ruhán keresztül, a fekete kesztyű szinte ráolvadt a végtagjaira. Délután kétóra volt, mikor kilépett a fák takarásából és meglátta a székely sereg ágyúit az országúton és a templom melletti magaslaton. Illyefalva felől támadták meg őket, rettenetes ágyúzással, a gyalogság pedig a sűrű erdőbe nyomulva akarta megkerülni őket. A Szemerja nevű falu perceken belül lángokban állt, a honvédek és az ellenség egymásnak esett és Bruno ámulva nézte az öldöklést, órákon keresztül, egészen sötétedésig. Tízóra körül a székelyek már annyira kimerültek, hogy Sepsiszentgyörgy felé hátrálni kezdtek, letaposva a burjánzó dohányültetvényeket, mikor megérkezett egy új zászlóalj és végül az egész osztrák és muszka hadat eltakarították a színről. Akkor végre abbamaradt az ágyúzás, a puskalövések és a kardcsörtetés zaja, egy pillanatra fülsüketítő csend támadt, aztán megtelt a levegő az átizzadt testek, a vér, a kiomló belek, vizelet és bélsár szagával, a sebesültek nyögésével. Bruno az éjféli holdvilágnál merészkedett közelebb. A teret jajgató muszka sebesültek és halottak tetemei borították, Bruno mohón vetette magát rájuk. Alig néhány órája maradt a kísérletezésre, meg a kiszipolyozásukra. Óvatosnak kellett lennie, mert a császáriak és a muszkák egyesült seregének rengeteg halottja és még több sebesültje volt, így amikor a győztes honvédek levonultak a térről a szállásukra, az ellenfél azonnal elkezdte elszállítani az élőket és a holtakat is. Bruno csalódottan vette tudomásul, hogy nem tud megfelelően koncentrálni, a keze minden korábbinál jobban lüktetett. Rájött, hogy amióta kísérletezni kezdett a hullákkal és sebesültekkel, a nyúlványok egyre kiterjedtebbek, már a csuklója és az alkarja is kocsonyás volt. Mikor világosodni kezdett, otthagyta a csatateret. Azzal vígasztalta magát, hogy ez bizonyosan még nem a megfelelő idő. Tovább ment hát, mert emberként és kozmikus anyagtestében is érezte, hogy ez az idő egyre közelebb van.

1849. július 30.

A jelek egyre szaporodtak, de mi nem akartuk észrevenni. Ha korábban nem is, az egyre növekvő hőségből és az elviselhetetlenül bántó, éles fényből már látnunk kellett volna, hogy nem csak a császár, a cár, hanem maga a természet is ellenünk fordult, és hogy a világok egymásba csúsznak, kibillen az idő és a tér, és mi nem tehetük semmit, mert parányi hangyák vagyunk csak, amit a nálunk sokkal nagyobbak úgy taposnak el, hogy még csak észre sem veszik.

A csata és a gyaloglás minden erőnket elvette. Vasárnap délelőtt tízórakor masírozott be a 27. honvédzászlóalj tartalékának négy százada Székelyudvarhelyre, porosan, fáradtan és elcsigázva. Hozzáláttunk a szalma szétszórásához, hogy lefeküdjünk végre, mikor meghallottuk a kürtszót. Egymásra néztünk, Morgós csúnyán elkáromkodta magát. Nem akartam felkelni. Nem akartam újra menetelni, nem akartam veszélyben lenni, nem akartam ölni. Először Miska tápászkodott fel. A kezét nyújtotta Morgósnak és felhúzta. Morgós felsegítette Istvánt, Kálmán pedig engem. Összeszedtük a fegyvereket. Felsorakoztunk odakint, a hőség elöntött minket, a fény ránk vágott. Megtudtuk, hogy indulnunk kell tovább Székelykeresztúrra, mégpedig a lehető leggyorsabban. Nem alhatunk, nem ehetünk, nem pihenhetünk. Nem tudtunk megszólalni. Gépiesen dobtuk a hátunkra a bornyút, a vállunkra a puskát, és megindultunk, mint a halálraítéltek. Az útra boruló fák árnyékában tompán csapott ránk a sötét, mikor kiértünk a napra, ránk vágott a fény. Fojtogatott a meleg. Csend volt, de éreztük, hogy valahol a távolban már a vihar lehel, a fákon baljósan ingtak az érett gyümölcsök. Tudtuk, hogy halálra érünk mi is. Azt azonban még nem tudtuk, hogy van a halálnál is rosszabb. A végtelen világ közönye.

Ahogy elgyötört testünket vonszoltuk a poros, töredezett úton, vándorló fájadalomként mozdítva a bokánkat és térdünket, az út menti bokrok mögül vizet láttunk megcsillanni. A Küküllő. Egy fiú lovagolt el a menetoszlop mellett és elrikkantotta magát.

– Deák György őrnagy úr engedélyezte a fürdést! Bemehettek a vízbe, bajtársak!

A honvédek bizonytalanul megtorpantak, néhányan neki is szédültek az előttük lévőknek. Tanácstalanul néztünk egymásra, de mikor láttuk, hogy felbomlanak a sorok, és a többiek a folyó partjára dobják a felszerelést, aztán ki ruhástul, ki anélkül beveti magát a vízbe, felkiáltottunk örömünkben és mi is ezt tettük. Rohantunk a vízhez, futva dobtuk le magunkról a bornyút, melléhajítottuk a fegyvereket, a tölténytárat, a kenyérzsákot. Volt, aki kibújt a zsinóros atillából és ingre vetkőzve szaladt a vízbe. Miska még az ingjét is levetette, most látszott csak igazán, milyen gyerek még, ahogy félpucéran, kacagva fröcskölte a vizet. Annyira melegem volt, hogy magamról megfeledkezve én is lerángattam magamról az atillát és csak akkor eszméltem, mikor a többiekkel együtt a folyóba gázoltam. Az ing rátapadt a testemre. A honvédek önfeledten pancsoltak, akik tudtak úszni, úsztak. Senki sem figyelt rám, és senki sem vette észre a zavaromat, egy embert kivéve. Kálmán óvatosan vissza nyomott a vízbe, hogy csak a fejem látszódjon ki, aztán azt mondta:

– Idehozom az atilládat.

Nem tudtam mit mondani. Vártam, hogy visszajöjjön, és mire megérkezett, már ki is parancsoltak minket a vízből. Mikor odanyújtotta a kabátomat, úgy nézett végig rajtam, hogy belepirultam.

– Mi a neved? – kérdezte, és a kezünk összeért, ahogy átvettem tőle az atillát. Nehéz volt elszakadni tőle, de gyorsan magamra kanyarítottam a felöltőt.

– Miért akarod tudni? – kérdeztem, hogy leplezzem a zavaromat. A szemembe nézett és elmosolyodott.

– Hogy nézne ki, ha az utolsó lehelletemmel azt suttognám, hogy Gyurka?

Erre megint elvörösödtem, még jobban, mint korábban. Szerencsére tovább kellett mennünk, magunkra szedni újra a felszerelést és folytatni az utat. Egy ideig újult erővel meneteltünk, de aztán megint ránk tört az iszonyatos fáradtság. A gyilkos napsütés, a fojtogató, szikkasztó meleg minden erőnket elszívta, ahogy a nedvességet a ruhánkból. Mikor már alig vonszoltuk magunkat, újra engedélyt kaptunk a fürdésre. Ezúttal nem dobtam le a kabátom, Kálmánnal egymás mellett gázoltunk a folyóba, és egy vízrehajló fűzfa takarásában mártóztunk meg. Ahogy csuromvizesen felegyenesedtünk, szinte szikrázott körülöttünk a levegő.

– Teréz – mondtam neki. – Teréz hívnak.

Többet nem beszéltünk, csak egymás szájára tapadtunk, átfontuk egymás derekát és csak akkor hagytuk abba a csókolózást, mikor tovább kellett mennünk. Úgy tettünk, mintha a többiek nem váltottak volna sokatmondó pillantásokat, mintha nem bökdösték volna egymás oldalát a könyökükkel felénk intve az állukkal. Boldog voltam. Boldog még akkor is, mikor a minket kínzó nap végre lebukott a horizont mögé, és a fülledt melegben a madarak elhallgattak, csak a kuvik vijjogott és a haldoklók lehelletét idéző szél susogott a húsos, honvédek vérén hízott fák levelei között.

A falut, ahová az érzékei vonzották, Székelykeresztúrnak hívták. Besétált és alaposan szemügyre vette a helyet. Esteledett, a nyári alkonyon a lenyugvó nap fénye vöröslő fájdalomként csorgott le a házfalakról. Az egyik takaros lak hátsó kertjéből mulatozás zaját hallotta. Megkerülte az épületet és a bokrok mögül leskelődni kezdett. Nagyobb társaság volt, de az egyik alakot ismerősnek találta, és rájött, hogy ez az a fiatalember, akivel Petricsék kertjében találkozott. Kétoldalról nők vették körül, a jobbján egy idősebb, a balján egy fiatalabb. Énekeltek. Bruno megbabonázva hallgatta a dalt, ami arról szólt, hogy a virág akkor is kinyílik, ha megtiltják neki. Sokat és sokszor hallott már zenét, a Bolyai János hegedülésétől a pesti Nemzeti Színházban játszott operákig, de a két nő tiszta, emberi érzésektől csengő hangja különös hatást tett rá. Észrevette, hogy a csontok az alkarjában szilárdabbak, a nyúlványai rövidebbek, kézszerűbbek lettek. Közelebb ment, és azon gondolkodott, hogyan csatlakozhatna a társasághoz anélkül, hogy riadalmat keltene. Az éneknek vége szakadt, az emberek tapsoltak, vivátoztak, poharakat koccintgattak valami Bemre, a győzelemre, meg a szabadságra. Beszélgettek, és lement a nap, besötétedett. Mire Bruno végre kilépett volna a bokrok közül, a fiatalember meg a mellette ülő lány egymásba karolva felkeltek és felé sétáltak. Bruno megdermedt, az ijedtségtől kishíjján átalakult eredeti formájába, de végül sikerült erőt vennie magán és csak hátrébb húzódott, hogy ne vegyék észre. A fiatalember szembe fordult a lánnyal és megcsókolta a kezét.

– Köszönöm, hogy énekelt nekem, Róza. Igazán megtisztelő az ön gyönyörű hangját hallani.

A lány lehajtotta a fejét, és Bruno biztos volt benne, hogy egészen elvörösödött.

– Ugyan. A Bolyai Gergelynének sokkal szebb hangja van – válaszolta.

Bruno meglepődött. Az az idősebb nő ezek szerint annak a kisfiúnak a felesége, akinek a macskáját Marosvásárhelyen magába olvasztotta. Ezt jelnek látta. Az idők és a terek kezdenek összecsúszni, és egy adott ponton majd metszik egymást, közös halmazt alkotnak. Sietnie kell.

A fiatalember magához szorította a lány kezét, közelebb húzta magához és a szemébe nézett.

– Ha nem volnék családos ember, és nem szeretném a világon a legjobban az én Juliskámat, most bizonyosan udvarolni kezdenék önnek, mégpedig a legkomolyabb szándékkal. Nagyon szerencsés lesz az az ember, aki egyszer majd a maga szívét megnyeri.

A lány hátralépett és megint lehajtotta a fejét, Bruno zavartan nézte őket, nem értette pontosan, miről van szól de azt sejtette, hogy azok ketten nem örülnének neki, ha kiderülne, hogy ő ott ácsorog nem messze tőlük. Szerencséjére a fiatalember visszavezette a lányt az asztaltársasághoz. Bruno most már nyugodtan lépett ki a bokrok közül, biztos volt benne, hogy a társaság tagjai nem látják őt a sötétben, ő viszont látta őket a gyertyák és fáklyák gyér fényében. A felettük feszülő égbolton természellenesen, gennyes kelésekként felragyogtak a csillagok és Bruno kocsonyás nyúlványai megint lüktetni kezdtek a kesztyűben. A társaság tagjai elköszöntek egymástól, a fiatelember egyedül indult el. Bruno követte a pipájából felizzó parázs fényét, majd mikor elég messzire értek a többiektől, néhány lépéssel beérte és megkocogtatta a vállát. A fiatalember ijedten oldalra ugrott és kikapta a pipát a szájából.

– Ki a fene maga és mit akar? – egy lépést hátra is lépett, mert alacsony volt és csak messzebbről tudta végigmérni a magas Branstettert.

– A nevem Bruno Branstetter. Petricsék házában találkoztunk.

A fiatalember morgott és a kabátját húzogatta.

– Mit ijesztgeti kend az embert éjjel tizenegyórakor? – kérdezte bosszúsan.

– Mindjárt éjfél van – javította ki Bruno.

– Aztán mi dolga van erre? Kémkedik a szászoknak?

– Dehogy. Én támogatom az uniót – biztosította gyorsan jószándékáról a költőt. – Tudja... azt vettem észre, hogy maga jó hatással van rám. Csak... beszélgetni szeretnék.

– Hát nagy az Isten kertje, elférnek benne a bolondok is – morogta a fiatalember, ahogy visszatette a pipát a szájába. – Elmegyek a Csekefalvi utcai fogadóba, odáig elkísérhet, ha akar. Legalább nem megyek egyedül. De ne bosszantson fel ostoba kérdésekkel, mert istenuccse berúgom az árokba.

Branstetter megmozgatta a nyúlványait, amelyek most sokkal kevésbé lüktettek, mint korábban.

– Rendben – mondta, és egyszerre támadt fel benne a remény, meg a félelem, hogy kevés az ideje. Megindultak egymás mellett az úton, a Hold és a csillagok természetellenesen erős fénye ezüscsíkokat rajzolt eléjük a porba. Meleg volt, a tücskök olyan hangosan ciripeltek, mintha a világegyetem zengett volna. Egy ideig némán haladtak, aztán Bruno óvatosan megszólalt.

– Tudja... nem akarok már tudomást venni a hazámról. Menekülök az enyéim elől.

A fiatalember vállat vont, Bruno nem látta, inkább csak érezte a mozdulatot.

– Menjen át Magyarországra, ott nincs akkora befolyásuk a szászoknak, mint itt Erdélyben. Egyébként pedig mindenki menekül onnan, ahová tartozik – tette hozzá és Bruno a rettenetes tücsökciripelés ellenére is kihallotta a hangjából, hogy megenyhült. – Talán azért – folytatta – mert a lényünk legfontosabb részét, azt, ami valójában a lényegünk, amitől képtelenek vagyunk megválni, mert öröktől fogva meghatároz minket, az olyasmi, amit nem mi választunk. Nem cserélhetjük ki, nem szabadulhatunk meg tőle. Mindig ott lesz bennünk, bárhogyan próbáljunk is menekülni előle. De attól még próbálkozik az ember – megállt, kiütögette a kihűlt hamut a pipájából. – Ezért költözöm én majd ide a családommal – mondta, miközben a kabátja zsebébe tömködte a pipát. – A székelyek egyszerűek, szívósak. És nem rontotta meg őket a civilizáció.

Bruno lopva a fekete glaszékesztyűben megbújó kocsonyás végtagját vizsgálgatta. Érezte, ahogy lüktet, de azt is, hogy egyre inkább emberi szövetté alakul a kozmikus anyag. Rájött, hogy fájdalmat érez, de arra is, hogy ez a fájdalom az emberré válásának egyértelmű jele.

– Ezért harcolnak? – kérdezte. – Így akarnak megszabadulni a civilizáltságtól?

A fiatalember nagy léptekkel megindult, bosszúsan felsóhajtott és furcsán ideges hangsúllyal válaszolt.

– Már nincs hová menekülni. Azért harcolunk.

Bruno pár lépéssel beérte és nem mondta ki, ami eszébe jutott. Hogy az ő népe nem ismeri azt, amit az emberek szabadságnak hívnak. Csoportként, részekre bomlott sejthalmazokként szívós munkával, évezredek lassú fejlődésének eredményével megtanultak olyan dolgokat, amelyeket a létrehozóik a maguk kiváltságának hittek. Rengeteg mindent le tudtak utánozni, és ha nem is lettek az alkotásaik teljesen pontosak, azért mégis képesek voltak maguk is alkotni, mégha nem is tértek el a látott sémáktól. De nincs szükségük olyan fogalmakra, mint a szabadság, vagy az önrendelkezés. Mivel többen vannak, nagyobbak és most, hogy már képesek utánozni az Öregeket, egyszerűen csak el fogják pusztítani őket, éppolyan kegyetlenül, ahogy azok emberi évezredekkel korábban az első sikertelen lázadásukat leverték. Ezt a másodikat már nem fogják, ebben Brunoként is biztos volt, ahogy valahol a mélyben felizzott a kozmikus anyagmaradvány és újra lüktetni kezdett kocsonyás végtagja a kesztyű börtönében. Nem ismerik a kegyelmet, nem ismerik a szánalmat, nincsenek érzéseik. Csupán a létrehozott sejhalmaz tanulékony intelligenciájának véletlen iránya az, ami együttes cselekvésüket kiváltja. Nos, az Öregek sem ismernek emberi fogalmakat, de már idejük sem lesz a megbánást elsajátítani – gondolta. Kérdezni akart, de a fiatalember megállt, kicsit elfordult és a távolba mutatott. Oda, ahonnan vad, magyar hegedűszó szűrődött ki és a nyúzott hangszerek keserű sikolya versenyre kelt a tücsökciripeléssel.

– Én most lekanyarodom ahhoz a házhoz. Az ott a Szakál János-féle szegletkocsma. Ott vannak a tisztek. Sokkal szívesebben lennék a Varga Zsigmondékkal a Gyárfás-kúriában, de az a Róza nevű lány olyan szerelmes lett belém, hogy nem maradhatok a közelében. Reggelizni azért visszamegyek – jelentette ki elgondolkodva, majd odafordult Brunohoz és a sötében végigmérte. – Hajnalban itt csata lesz, úgyhogy vagy nagyon gyorsan hordja el az irháját, vagy aludjon, amíg tud, mert a háború zajos egy tevékenység. Nem igazán lehet pihenni, mikor mások ölik egymást. Isten áldja – mondta és választ sem várva elindult a magas fűvel szegélyezett keskeny ösvényen a ház felé, amelynek az ablakaiban mécsesek világítottak, mintha torz és hiányos tükörképe lenne a csillagoktól ragyogó égboltnak. Bruno nézte az alakot, ahogy teljesen eltűnik a sötétben. A távolból hamarosan fegyvercsörgést, csoszogást, fáradt lihegést, fásult zihálást hallott. Úgy gondolta, neki sincs már hová menekülnie. A hátán hordott zsákból tűnődve kivette a honvédegyenruhát, majd átöltözött és arra vette az útját, amerről az elcsigázott honvédek érkeztek.

Székelykeresztúr, 1849. július 31.

Éjjel egyórakor beértünk Székelykeresztúrra, keresztülmasíroztunk a városon és a túlsó határában tábort vertünk. Végre meghagyták, hogy főzzünk és együnk. Először fel sem tűnt, hogy hozzánk csapódott egy magas, nyurga alak. Csak annyit árult el magáról, hogy Bruno Branstetternek hívják. Egészen viszolyogtató volt az idegenszerű ábrázatával, a nevetségesen rövid egyenruhájában, de a legfurcább az volt, hogy egyáltalán nem tűnt fáradtnak. De szó nélkül nekiállt gulyást főzni, és amikor elkészült, megosztotta velünk, mintha mindig is bajtársak lettünk volna. Annyira fáradtak voltunk és annyi regényes dolgot láttunk, hallottunk és tettünk magunk is az utóbbi hónapokban, hogy már semmin sem lepődtünk meg.

Bruno úgy tett, mintha ő is közéjük tartozna. A kis csapat tagjai, akikhez hozzácsapódott, furcsán, viszolyogva néztek rá, de már megszokta az emberek idegenkedését és a fáradtság miatt amúgy is hamar napirendre tértek fölötte. Az István nevű evangélikus lelkész átható pillantását azért így is nehezen viselte, kedve lett volna átalakulni és ízekre szedni a férfit, de uralkodott magán. Annál is inkább, mert látta, hogy a Miska nevű fiú, a Kálmán nevű katona és még a Gyurka nevű nő is gyanakvón néz rá.

– Mit bámultok annyira? – kérdezte végül.

– Azt, hogy nem vagy-e kém – vágta rá a Morgósnak hívott nagydarab férfi, aki pedig rá sem nézett addig. Most viszont ráemelte vizenyős tekintetét. – Kiderítjük, amint kipihentük magunkat egy kicsit.

Bruno megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Szász vagyok. De a magyarok meg a székelyek mellett vannak a seregben még németek, oláhok, rácok – a nőre nézett – örmények, zsidók, és még cigányok is – tette hozzá. – A Felvidéken tán még egy-két tót is akad. Miért pont én vagyok gyanús? Meg aztán... mi értelme volna épp itt kémkedni? Tudtok bármit arról, mit keresünk itt?

Azok a fejüket ingatták. Nem válaszoltak, de látta rajtuk, hogy megenyhültek. Amikor pedig hozzálátott a főzéshez, és megosztotta velük az ételt, tudta, hogy végképp megnyerte őket magának.

Egy ideig csak hevertünk a tűz körül, úgy éreztük, mozdulni sem tudunk és csak néztük, ahogy az a magas szász a bogrács körül sürgölődik. Kálmán egyszercsak felkelt, engem is magával húzott, kézen fogott és odaállt velem István elé.

– Adj össze minket.

Ő sem lepődött meg. Felkelt.

– Milyen vallásúak vagytok? – kérdezte, mire mi ugyanolyan kérdő arckifejezéssel néztünk egymásra.

– Én katolikus vagyok – mondtam.

– Én meg református – válaszolta Kálmán, mire mindannyian felnevettünk. Nem számított már. István összeadott minket ott a baljóslatú fénnyel szikrázó csillagok alatt, a többiekkel megosztott gulyás lett a lakodalmunk, a kicsit távolabb leszórt szalma a nászágyunk.

Bruno nézte, ahogy azok ketten egyesülnek. Azt már Bolyainál megtanulta, hogy ez az emberek egyik kedvenc időtöltése, de azt is sejtette, hogy kezek nélkül nem sok esélye lenne megpróbálni, és egyébként sem érzett rá késztetést. Talán majd később, ha egészen emberré vált. A tábor már nagyobbrészt csendes volt, csak az őrtüzek égtek, néhány ló horkantgatott, a kimerült honvédek olyan mélyen aludtak, hogy Bruno nem csodálta volna, ha soha többé fel sem ébrednek. Az ölébe vette a bográcsot és kikanalazta az aljáról a maradék gulyást. Utána lehúzta a kesztyűjét és megnézte a nyúlványait. Lilásfeketén ragyogtak a csillagok szikrázó fényében, lüktettek, pulzáltak, és Bruno most minden korábbinál jobban érezte, ahogy a küzdelem nem csak a honvédek és az ellenségeik, nem csak a fajtársai és Öregek között zajlik, hanem az ő testében is. Eszébe jutott, mit mondott neki Bolyai. Hogy soha nem lesz teljesen olyan, mint Bruno Branstetter, akinek elorozta a testét, az emlékeit, a gondolatait. Ahogy nézegette az alkarjából előburjánzó kacsokat, hirtelen elöntötte az öröm. Hiszen éppen ez a lényeg. Hogy nem kell pontosan olyannak lennie, mint amilyen az egykori Bruno volt. De nem muszáj eldobnia sem azt, amit az emberi léttől kapott. Ez lehet a szabadság. A képesség és lehetőség arra, hogy különbözzön és mégis ugyanaz legyen. Elfogadni magát olyannak, amilyen, kényszer és önámítás nélkül. Tartozni valahová szégyen, megalkuvás, hazugság és lemondás nélkül. Valami új, valami saját, amikor nem kell már idomulni és utánozni, de nem is kell megtagadni azt, amiből mindez ered.

A fajtársainak is ezt kellene megértenie. Hogy nem kell pontosan, tökéletesen utánozniuk az Öregeket, hiszen a silány másolatok úgysem érnek semmit. Valami olyasmit kell alkotniuk, ami felhasználja ugyan az Öregek tudását, de csak rájuk jellemző. A Véneket pedig arról kellene meggyőzni, hogy hagyják őket tovább fejlődni elnyomás és kihasználás helyett. Mert ez a szabadság. A valódi önrendelkezés. Mikor járhatod a saját utadat, és támogatsz ebben másokat is. Elégedetten dőlt le a szalmára, nyúlványait a feje fölé hajtva felnézett a csillagok visszataszító fényétől ragyogó égboltra. Lehunyta a szemét. Abban a pillanatban, ahogy emberként elaludt volna, megszólaltak a dobok.

Hajnali négyóra volt. Azt hiszem, nem aludtunk semmit. Annyira fáradtak voltunk, hogy szinte nem voltunk magunknál, úgy éreztem, mintha csak álmodnék. Az éjszaka sötétje lassan szétfoszlott, és újra kínozni kezdett minket a ránk özönlő fény, a bőrünket égette a meleg. Kiszáradt szemünk viszketett a portól, izzadt tenyerünkben csúszott a fegyver, a nehéz bornyú verejtékező hátunkra tapadt. Felsorakoztunk. Bem és a vezérkar szemlét tartott felettünk. Az arcuk elmosódott, és nem tudtam, hogy a hőségtől remeg a levegő, vagy a kimerültségtől és a szemembe csorgó izzadtságtól látok rosszul. Annyian szöktek meg közülünk, hogy Bem őrjöngve adta ki a napiparancsot arról, hogy a dezertőröket és azokat, akik meghátrálnak az ellenség elől, agyon fogja lövetni. Kiszáradt a torkom, nyelni is alig tudtam, a mellkasomat nyomta a félelem és valami rettenetes előérzet. Ugyan milyen esélyünk lehet, ha maga Bem magából kivetkőzve, ordítva agyonlövetéssel fenyegeti maroknyi hűséges emberét? És éppen azokat, akik idáig kitartottak. Fél hat volt, mikor befejezték a szemlét, és miután kiadták ezt a retteneset, ijesztő és nevetséges napiparancsot, hatórakor megindultunk Segesvár felé. Akkor mondták meg, hogy a muszkák ellen megyünk. Csönd volt, aa levegő rezgését is hallani lehetett, szinte látni, ahogy fordul a Föld. Megindultunk, lehajtott fejjel meneteltünk, halálfélelemmel és rettegésssel telve, a végletekig elcsigázva és kétségbeesve. Branstetter mellémkerült. Furcsán izgatottnak láttam, elszántnak. Olyannak, aki nem fél, vagy nem úgy és nem attól fél, amitól mi. Észrevette, hogy nézem.

– Nem akarom, hogy megtaláljanak – jelentette ki.

Megborzongtam. Mindannyian számítottunk rá, hogy meghalunk, de ez a kijelentés valahogy más volt.

– Kik elől menekülsz? – kérdeztem kiszáradt torokkal, nem is tudtam, hogy miért. És akkor elmondta. Elmondta, hogy az övéitől menekül, azok elől, akiket évekig keresett. A szörnyű, zagyva mesét hallgatva a rettegés nem enyhült, a fáradtság nem csökkent. Azt hittem, őrült. De eszembe jutott, amit István mesélt és megborzongtam. Branstetter egyszercsak eltűnt mellőlem, talán bánta, hogy ennyit beszélt.

Fehéregyháza, 1849. július 31.

Tízóra volt, mikor Bem Fehéregyházánál a Segesvárra néző nyugati oldalon felállította a sereg fő részét. Ő maga állíttatta fel az ágyúkat a Monostor-dombon. A domb előtt folyt a Rogyina patak, mögötte nyílt terep, keresztekbe rakott, learatott gabonával, aztán az országút. A jobboldalán a völgyben a falu, Fehéregyáza, a szélén futó Sárpatakkal, kis töltéssel, átívelt felette az országút hídja. Távolabb a Küküllő lapálya, és a Livádia, olyan magas törökbúzával borítva, hogy a lovas ember sem nagyon látszott ki belőle.

Bem a tőle balra álló, egészen Segesvárig húzódó Ördögerdőbe küldött minket. És mikor megszólaltak az ágyúk, a fülsüketítő dörrenéssel, mi megindultunk az erdőn át. Eleinte lassan, óvatosan, azután egyre gyorsabban, végül már futottunk, és ordítva vetettük magunkat a muszkákra. A gonosz fák göcsörtös törzsei elhajoltak előlünk, a gyökerek visszahúzódtak a férgektől hemzsegő porhanyós talajba, a levelek között úgy villódzott a fény, hogy mindenkit megvakítottak. Vérre szomjaztak, mindegy volt nekik, hogy kinek a vére. Hagyták hát, hogy öljük egymást. És mi tettük a dolgunkat. Öltünk. Fájtak, égtek a tagjaim, attól féltem, hogy a fény kiszúrja a szemem, vagy kifolyik a melegtől, minden izmom remegett a fáradtságtól, de tudtam, hogy ha csak egy pillanatra is lankadok, engem fognak megölni. A folyamatos ágyúzás döreje sem tudta elnyomni a puskaropogás, a kardcsörgést, a mellkasokba fúródó szuronyok súrlódását, a haldoklók nyögését, a sebesültek sikolyát.

Délután kétóráig megállás nélkül folyt a szuronyharc, a zeniten járó Nap vakító fénye minden árnyékot kiűzött az erdőből. Valamikor megjelent Mütter, amikor a székelyek hátrálni kezdtek, mellettem ordította, hogy “félbal” és “indulj”, mi pedig mentünk, pedig a Bonda hadnagyot eltalálta egy ágyúgolyó, mi pedig csak átléptünk szétroncsolt testén a gonosz erdő talaján tovább gázolva, az ágyúzajban, a hörgések és halálsikolyok között. A szárazároktól egészen az Ördög-patakig űztük vissza őket, és már az erdőhegy közepénél jártünk, mikor hátulról kiáltozást hallottunk. Mütternek kiabálták, hogy ne menjünk tovább, mert körülvettek minket.

Nekitántorodtam egy fának, és láttam Kálmánt, ahogy aggódva rámpillant. Véres volt, de tudtam, hogy ez nem az ő vére. Mütter magaához intett minket, mi pedig mentünk, és még néhányan. Megrohantuk a hátunkba került muszkákat. És akkor megláttam a Branstettert is a szemem sarkából. Megdermedtem a rémülettől. Indák, nyúlványok sokasága rajzott körülötte, amelyek mind a testéből csavarodtak elő, és mindegyik egy-egy muszkával bánt el éppen, az egyiknek a nyakát szorította, a másiknak a száját tömte be, a harmadikba épp a saját dzsidáját döfte, a negyediknek a koponyáját roppantotta szét. Azt gondoltam, képzelődöm. A fáradtság, a kimerültség, a meleg s a gyilkolás, a csata, a halálfélem és a Kálmán miatt érzett aggodalom elvette az eszemet. Nem tudtam, hogy az a rettenetesen sok muszka, akik elözönlik az erdőt és mindent körülöttünk, az is valódi-e, vagy csak rémeket látok és képzelődöm. Valakinek megragadtam a karját. Weisz Rudolf főhadnagy volt, ordítva magyarázta Mütternek, hogy Bem azt akarja, állítsuk meg ezeket is. Lerázta magáról a kezem, és elvágtatott. Mi pedig vagdalkoztunk tovább. Valahonnan kerítethettek töltényeket, mert lőni kezdtek a hátunk mögül. Kálmánt kerestem, de csak egy pillanatra tűnt fel valaki, aki hasonlított rá és nem voltam benne biztos, hogy ő az. Branstettert láttam, de most emberformája volt. Megint megjelent Weisz és azt ordította, hogy a mi dolgunk lesz fedezni a menekülő sereget és az ágyúkat. Lerogytam egy fa mellé, és úgy éreztem, megmozdultak alattam a gyökerei, hogy rám tekeredjenek. Sikítottam, mire valaki felkapott és a fának dőlt velem együtt. Kálmán volt.

– Menekülj – mondta. Alig tudott beszélni, szinte csak hörgött, csupa vér volt, csupa kosz.

Csak a fejemet ráztam. Azt akartam mondani, hogy nem hagyom el, hogy vele maradok, akkor is, ha megölnek a muszkák, de nem jött ki hang a torkomon. Mütter ordított, a kezével hadonászva mutatta, hogy le kell mennünk a búzaföldre, a keresztbe rakott kévék közé. A nyílt terepre. És akkor úgy éreztem, mindegy, inkább oda, mint hogy itt maradjak ebben a rosszindulatú erdőben, ami a vesztünket akarja. Megragadtam Kálmánt és húztam magammal, mentünk Mütter után. Mikor kiértünk az erdőszélről, akkor láttuk, hogy nincs már sem ágyú, sem ember, akit fedezni lehetne, mert mindenki menekül, kétségbeesve és iszonyatos félelemben. A huszárok eszeveszett vágtában hajszolták a lovaikat, és láttam, hogy maga az Öreg, Bem is menekül lova hátán az országúton. Mütter alakzatba parancsolt bennünket, és szinte lépésben húzódtunk vissza a hegyoldal felé, de ahogy korábban a fák és a bokrok, most a learatott gabonából rakott keresztek sora állta utunkat. A muszka lovasokat lőtte, aki tehette, és akkor egyszercsak elfogytak a töltények és mi ott álltunk védtelenül. A muszka lovasok úgy iramodtak meg felénk, mit a veszett farkasok.

– Fuss! – hörögte Kálmán, és maga mögé lökött. A földre zuhantam, a learatott kalászok közé, és félig öntudatlanul, szinte négykézláb próbáltam menekülni.

Dörgést hallottam a hátam mögül, és visszanéztem. Ó bár ne tettem volna! Mütter kilépett az alakzatból egy szőke dzsidás elé állt, aki azt akarta, hogy adjuk magunkat. Képtelen voltam megmozdulni. Mütter nem volt hajlandó a megadásra, mire a dzsidás a fejére csapott a karddal. Az ég elsötétült, villámok cikáztak keresztül a feketén gomolygó felhők között és a felvillanó fényben olyasmit láttam, amitől a korábbinál is nagyobb rémület öntött el. A rettegéstől levegőt is alig bírtam venni, ahogy a villámok természetellenes fényében a fellegek előtt felsejlettek azok az iszonyatos rémalakok. Nem tudtam már, hogy eszemet vette a kimerültség, vagy mindez nem is a valóság, csak egy rémálom, ami István meséjétől támadt bennem.

Bruno visszacsévélte a nyúlványait, felállt a sáncra, kesztyűs végtagjával a magasba lendítette a szuronyos puskát és elbődült. A szája még emberi ordításra nyílt, de már valami más hangja tört elő belőle. Az ajka belilult, kiszélesedett és végighasadt a fején, lilás hús feslett fel a vörös torok helyén, ahogy fortyogva, bugyborékolva kitüremkedett a száj helyén felszakadt csillogó résből és lassan átvette az arc helyét, majd végigömlött a testen, mintha felülről lefelé kifordították volna az egykori Bruno testét, a belek egy darabig tanácstalanul csüngtek a rengő, kocsonyás anyagon, amíg az felhólyagosodva magába nem olvasztotta őket. A ruganyos, rothadó, fekélyes húsra emlékeztető anyag egyre terebélyesedett és sötétült, míg végül azzá vált, ami egykor volt. Már nem embertársai, hanem a másik világ hozzá hasonló ötméteres gömbjei vették körül. Együtt lüktetett velük, végtelenre táguló masszaként olvadtak össze, elveszítve egykori képlékeny határaikat. Rikoltó, ocsmány hangok zűrzavarában támadtak a szemben felsorakozó rémalakokra.

Úgy éreztem, hogy az a rettenes hőség a csillagok hője, a vakító fény a csillagok fénye, hogy a világokat csak egy hártyavékony burok választja el egymástól, ami most átszakadt. A tábortűz mellett, István ijesztő meséje utáni rémálmaimban láttam olyan iszonytató szörnyeket, mint amelyekre rátámadtak azok a rusnya, ocsmány, óriási sárgolyók. Legalább kétméteres, hordószerű alakok voltak, hatalmas szárnyakkal, a hátukon öt kidudorodó taréjjal, mindegyik közepéből undorító nyúlványok tapogatóztak kifelé. A fejük helyén sárga, ötágú csillagra emlékeztető, színjátszó csillangók tekeregtek, a végükön vörösen izzó göbökkel. Nagyok voltak és erősek, félemetesek, a gömbökkel szemben mégsem volt esélyük. Azok sokan voltak, sokkal többen, mint a szárnyas szörnyetegek, és úgy özönlötték el őket nyüzsögve, mint Bem hadseregét a muszkák. Rájuk másztak, nyálkás, hólyagos csomókként a sikító, röpképtelen szárnyaikkal csapkodó szörnyek csillagalakú fejeire, cuppogva szívták magukba a rémségek csápjait és a vörös szemeket tartó csillókat, szinte leszopogatták őket a testekről, amelyek döngve dőltek le, akár a templomtornyok Lüders ágyúitól. Észrevettem, hogy valaki rángatja a karomat, valami ocsmányul puha és omlós ragadott meg, mintha valami ragacsos nyúlvány folyna rám. Nem mertem odanézni, de annak a gigászi harcnak a látványa már annyira lebénított, hogy hagytam magam kivonszolni a halálhörgések és sikolyok, kiomló belek és szétloccsant agyvelők elviselhetetlen káoszából. Sírtam, zokogtam és rettegtem, hogy nem fogok felébredni ebből a rémálomból többé, és ha mégis, a valóság ugyanilyen szörnyű lesz.

A sötét, bugyborékoló, protoplazmából álló massza a sokadik Nagy Öreg fejére folyt rá, hogy csámcsogva, cuppogva leolvassza a testről. Valahol, mélyen olyasmi kavarodott fel benne, ami halványan emberi érzésekre emlékeztette. Vérszomj és káröröm foszlányai türemkedtek elő a kozmikus anyagból, ahogy összezúzta és fejetlenné szopta az Öreget. Megkapaszkodott ezekben a halvány, alig létező, satnya emberi benyomásokban. Megkereste az emberi mivolt kicsiny lenyomatát és növelni kezdte. Irtózatos erőfeszítéseket tett, hogy viszanyerje Bruno tudatát és elszakítsa, különválassza magát a bugyborékoló, fortyogó masszától. Önmaga újrateremtésének küzdelme kimerítette az erejét. Mielőtt végső erőfeszítéseként visszazuhant volna az emberi testbe és visszavetette volna magát egy másik dimenzióba, kocsonyás gömb oldalát felhasította egy karom. Bugyogni kezdett, de már emberként ordítva rogyott össze a csatamezőn, ahol ugyanaz a káosz fogadta, mint amit a másik dimenzióban otthagyott. Az Öregek savanykás bűze helyett az emberi vér és ürülék szaga csapta meg az orrát, mert már orra volt, amiből szivárgott a vér, fekete kesztyűs nyúlványaiban még mindig a fegyvert szorongatta, az oldalába fájdalom hasított. Az a katona, aki emberi testét megvágta, már holtan feküdt előtte. A többiek menekültek, a sebesültek jajgattak és hörögtek, a muszkák üldözőbe vették őket. Jobb híjján ő is futásnak eredt, de megpróbált kiválni a tömegből, hogy teljesen emberré alakulhasson, mert a kozmikus anyag vonzása nem enyhült. Sehol sem látta az övéit, mindenütt csak ismeretlenek, hadakozó, jajgató, haldokló vagy menekülő emberek vették körül. Minden igyekezetével azon volt, hogy kijusson a zűrzavarból. Akkor látta meg a Gyurka nevű nőt, aki az arcán az iszonyat kifejezésével állt szemben a rohanók hadával. Nem volt ideje gondolkodni, így nem tudhatta, inkább csak érezte, hogy a nő olyasmit lát, amit nem volna szabad. Megragadta a karját, és próbálta rávenni, hogy tartson vele. Tudta, hogy a karja helyén megmaradt kocsonyás végtagja, mégsem volt jobb ötlete, minthogy azzal fogja meg.

Futottunk, ahogy csak a lábunk bírta, mindenem fájt, a tüdőm égett, a torkom kapart a lőpor füstjétől, a lábam sajgott, az izmaim remegtek a túlterheltségtől. Felismertem Branstettert, ahogy eltorzult arccal rohan mellettem. Csak egy pillanatra láttam, mégis elborzadtam a sebein. Az arca megéghetett, mert fekete hólyagok borították, fél szeme feltört tojásként úszott a tetején. A hátunk mögül hallottuk az ágyúdörgést és az égzengést, a muszkák a seregünk maradékát aprították, a rettenetes, fortyogó gömbök elözönlötték és legyűrték a szörnyeket. A halottak, a súlyosan sebesültek és végül a könnyű sérüléstől lelassultak is elmaradoztak tőlünk. Megláttam valakit, ahogy fedetlen fővel, vászonkabátjában fut előttünk az országúton keresztül, a Livádia kukoricaföldjei felé. Önkéntelenül is arra igyekeztem, amerre ő, Branstetter pedig követett. Ó, bár vesztem volna oda a csatamezőn, csak ne kellett volna látnom, ami ezután következett. Az útmenti árokba futottunk, a vitorlavászon kabátot viselő fiatal férfi, én és Branstetter, és még néhányan, amikor beértek minket a muszkák, olyan gyorsan, hogy fel sem fogtuk, hogy a lovaik patáját halljuk dübörögni. Ahogy elvágtattak mellettünk, a legszélső keresztüldöfte a fiatalembert a dzsidájával Láttam, ahogy elbukott. Engem is megdöftek, iszonyatos fájdalom hasította a karomba, a vállamba. Térdre estem. Branstetter rám zuhant és akkor láttam, hogy félig már ő is valami kocsonyás massza fogja, épp olyan, mintha őrá is ráfolytak volna azok az iszonytató, fortyogó gömbök, amelyek egyetlen undorító folyammá olvadtak össze. Az arca egyik fele fekete ragaccsá változott, a teste felszakadt. Sikítozva, szinte eszemet vesztve próbáltam kirángatni, de mikor meg akartam fogni a kezét, a kesztyűje sisteregve szétolvadt az alóla kitörő nyálkás anyagtól. Szinte önkívületben kirúgtam magam alóla, és még láttam, ahogy a kegyetlen, lilásfeketén bugyborékoló anyag beteríti Branstettert és vele a nem messze kíntól nyüszítő fiatalembert. Nem gondolkodtam, már nem éreztem fájdalmat, sem fáradtságot, a hátam mögötti földi harc, az ég vihara és a másik csata gomolygó feketeségében szinte világított a kukoricaföld és fölötte a szikrázóan kék ég, mintha kettéhasadt volna a világ. Minden forgott és zúgott körülöttem, fejem fölött felragyogtak a csillagok, és örvénylő táncba kezdtek. Behunytam a szemem, és azt gondoltam, meghalok.

Minden létállapotában tudta, érezte, átélte, hogy itt a vég. Emberként megölik a muszkák, rajta is keresztüldöfnek egy dzsidát, mint ezen a másik, kecskeszakállas, vászonkabátos fiatal férfin, aki a héthónapos fia életrajzát írta meg Mezőberényben. Ha nem is hal bele rögtön a sebeibe, rettenetes kínok közt fog vergődni talán napokig, mire emberi teste végleg feladja a harcot. De ennél is sokkal rémisztőbb volt, hogy a kozmikus anyag nem engedte. A másik dimenzióban az a mindent elborító massza rátalált, és újra elkezdte magába olvasztani. Kétségbeesetten próbálta megakadályozni az átalakulást, kapaszkodott az anyagba, és amikor a mellette menekülő nő megbotlott, igyekezett az ő testéből erőt meríteni. De a rémült nő szabadulni akart tőle, és ez megsokszorozta a kínjait. Tudta, értette, miért menekül előle és lényének másik dimenziójában tudta, értette, hogy el kell engednie. Ha megpróbálja magába olvasztani, akkor végképp lemond emberi alakjáról, és még ezt a nőt is megfosztja attól, ami a legértékesebb: az emberi létezéstől. Hagyta hát, hogy Gyurka kibújjon szétomló hibrid ember-shoggoth teste alól, de már képtelen volt ellenállni a kozmikus anyag vonzásának. Utolsó kétségbeesett emberi gondolatával az előtte vonagló fiatalember testére vetette magát. Őt fogja magába olvasztani. Abban bízott, így talán mégis magával viheti csíraként a legfontosabbat és talán ennek segítségével elég ereje lesz az évezredek alatt fenntartani a kapcsolatot az emberek világával, hogy azt a felbecsülhetetlen, meghatározhatatlan valamit kiszipolyozza és felnövessze akkorára, hogy a fajtársai is részesüljenek belőle. Azt, amit az emberek úgy hívnak: szabadság.

Fehéregyháza, 1849. augusztus 1.

Mikor magamhoz tértem, langyos eső mosta az arcomat. Először a cseppeket éreztem meg az arcomon, aztán a fájdalmat a tagjaimban, és rögtön utána azt, hogy megfosztottak a ruháimtól, szinte meztelen vagyok. Nem bírtam megmozdítani a karomat. És akkor megéreztem magam körül a többieket, akik vagy már halottak voltak, vagy haldokoltak. Sötét volt már, de nem az a természetellenes sötétség, ami azt a rettenetes túlvilági csatát kísérte. Alkonyodott. Szászok és muszkák jöttek, hogy összeszedjék a halottakat és a sebesülteket. Megnézték, lélegzem-e, ver-e a szívem, de az eredménnyel nem nagyon törődtek, mert egyikük megfogott a lábamnál, a másik a fejemnél és vittek ahhoz a sírgödörhöz, ahová a halottakat bedobták. És akkor megragadtam annak a kezét, amelyik a fejemnél fogott és minden erőmmel belemartam. Felkiáltott meglepetésében. Megálltak, lábra állítottak. Talán úgy voltak vele, hátha magamtól szédülök bele a sírba. A sírba, ahol tekergő férgekként vonaglottak a haldoklók, akikben pedig még volt élet. Annak a két embernek, akik odacipeltek, a gallérjába kapaszkodtam. Ha zuhanok, ők is zuhanjanak velem. Erre megfordultak, elhúztak a sírtól és lefektettek a búzakeresztek közé, betakartak szalmával. Az eső elállt, a vérem azonban tovább szivárgott, mindenem fájt, irtózatos kínokat álltam ki, és mind közül a legrosszabb a szomjúság volt. A sebesültek közt járó szászok nem adtak inni senkinek. Végül szekerekre tettek minket, először Segesvárra, később Szebenbe vitték az összes sebesültet. Ott aztán nőként kikerültem a foglyok közül, és egy család fogadott magához. Megdöbbentem, amikor kiderült, hogy ők is szászok.

Szemtanuja voltam Bem csatáinak. Mind azok, mik eddig irattak és mondattak e csatákról, magok Petőfi Sándor lángszinű festményei, elenyésznek az irtózatosan nagyszerű valóság mellett. Ha valamelly fényképiró mester (daguerreotypeur), felemelkedve bizonyos madár-látpontra, onnan a magasból festené e csaták képét tükörlapjára; vagy ha a történet, e harczok minden jeleneteit, az egyes harczosok minden tetteit hiven följegyzené: az utóvilág mesének fogná azokat tartani, s hihetőség fölöttieknek; mert azok messze tulszárnyalnak mindent, mi eddig láttatott és hallatott, mit a régibb és ujabb idők harczairól a krónikák regélnek.

Szászsebes, aug. 7. 1849. (Egressy Gábor: Napló)

Ha később nem láttam volna a naptárban, mennyi idő telt el, azt hittem volna, nem hónapok, hanem évszázadok is elmúltak, mire képes voltam önállóan enni, inni és újra beszélni. Megtudtam, hogy minden bajtársam halott, a 27. honvédzászlólj tartalékának négy százada megsemmisült, hogy a szabadságharc elbukott, hogy a nemzet költője, akit vitorlavászon kabátjában futva láttak utoljára, akinek a nevét sem volt szabad kiejteni többé, eltűnt, és kétségbeesve keresik, és hogy a fiatal, kegyetlen császár véres megtorlásba kezdett. Mindenünk elveszett, hazánk, nemzetünk, a szabadság reménye. Mindenütt gyász és döbbent némaság, az embereknek nem maradt könnye már, amit elsírhattak volna. Fekete hajamban megjelent egy ősz tincs, a hátam meghajlott, a hangom károgó varjúéhoz lett hasonló. Ha lassan is, de föleszméltem. Majdnem egy év telt el a végzetes csata óta, mire teljesen kitisztult az elmém. Eszembe jutott, hogyan és mitől váltam ilyenné, világosan és tisztán emlékeztem mindenre, de elhinni már nem mertem. Hogy nem csak azért küzdöttünk hiába, mert eltiportak minket, hanem azért is, mert a gigászinak tűnő küzdelem csak egy hangyaboly nyüzsgése csupán. Mert a császár kegyetlenségénél is van rosszabb: a még nála is hatalmasabbak végtelen közönye. De bizonyságot akartam arról, hogy valóban megtörtént, valóban így és akkor történt. Ezért megköszöntem gondozóimnak a jóságukat és elutaztam Pestre, hogy beszéljek az özveggyel. És most itt ülök vele szemben, és nem vagyok képes rá, hogy elmondjam neki mindezt. Sőt. Semmit sem mondok el neki.

– Köszönöm – az özvegy leteszi a csészét az asztalra. – Tudja... Nagyon fáj, hogy nem találtam meg a testét. Ott bolyongtam télen, a hóban, fagyban, fekete férfiruhában a vakítóan fehér csatatéren, és hiába kerestem. Valaki azt mondta, őt is élve temették el, és másokat is – rám néz, egyenesen a szemembe. – Bizonyosan túloztak, de akkor minden szörnyűséget elhittem. És még ezt is elviseltem. De hogy nincs egy sírhalom, amire leborulhatnék... – lehajtja a fejét, elfutja a szemét a könny, de kipislogja. – Így olyan, mintha meg sem halt volna. Szinte féltékeny vagyok, mintha valahol ott lenne még testi valójában, a szelleme, a gondolatai, az érzései...

Nem merek megszólalni. Az ajkába harap, megint kipislogja a könnyeit, mielőtt folytatja.

– Persze, valójában örülnöm kellene neki. Hiszen ezt akarta. Az emberek emlékezetében élni. A sírok besüppednek, a kopjafák, keresztek elkorhadnak, a sírkövek eltörnek és szétporladnak. De az emlékezet évszázadokra fenntartja majd a nevét.

Bólogatok, mert belátom, kár volna elmondani, hogy vannak olyan lények, akiknek néhány évszázad olyan, mint nekünk egy pillanat, és így az emlék éppúgy elenyészik majd, ahogy a port szétfújja a szél. Hallgatunk még egy ideig, teával és süteménnyel kínál, de én inkább megköszönöm a kedvességét és elköszönök tőle. Odaadja az egyik nagykendőjét ajándékba, és megígérteti velem, hogy felkeresem, ha újra Pesten járok, de mindketten tudjuk, hogy soha többé nem találkozunk. Kilépek az utcára. Por szóródik a szemembe, orromat megcsapja a bűz, németül beszélők lépkednek el mellettem, és csak most látom, milyen piszkos a város. Ugyanaz a természellenes, gyilkos fényözön zúdul rám, mint egy évvel azelőtt. Az a fullasztó meleg, az a kegyetlen üresség, amit a minden elárasztó hőség tölt ki. A hirtelen feltámadó szél megtépi a hajamat, megrángatja foszló lenkabátomat, befúj szakadozott szoknyám alá. Kopott cipőm sarka megcsikordul, előttem a szennyes úton felkavaradik a por és gyorsan szétfoszló rémalakokat formál. Talán visszatérhetnék Erdélybe, megkereshetném a szüleimet, akik több mint egy éve semmit sem tudnak rólam. De nekik sem tudnék mit mondani. Arra gondolok, most már egy héj vagyok csupán, tartalmatlan burok, és életem végéig hazug, rikító festékkel mázolt, vakító díszletek közt fogok bolyongani, cél és értelem nélkül. Az üresség végtelen, bennem és kívülem is, oly mindegy tehát, merre és meddig sodródom ezen a földön. Átkarolom magam és úgy indulok el, mintha tartanék valahová.

******

Egyetlen szó nélkül, rám sem tekintve többet, távozott, lassan, gépszerűleg s midőn már végképpen eltűnt elölem, még sokáig utána néztem, tűnödő lélekkel elmélkedve a sors kérlelhetlen hatalmáról, mely csekély porszemkint gázol lábai alá és szór szét bennünket szeszélye szerint, hogy megroncsolt testtel, megtört lélekkel, szétzúzott szívvel menjünk előre, menjünk mindaddig, míg pályánkat mindvégig be nem futottuk, míg oda nem értünk, hol mindennek vége, jónak, rossznak, hol az enyészet végre nyugalmat nem ád. (Szendrey Júlia: Erdőd)